П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Григоренко М.П., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2017 року ухваленого під головуванням судді Першко О.О. о 17 год. 05 хв. в залі судових засідань Рівненського міського суду в справі № 569/21476/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики грошових коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики (боргової розписки) від 12 грудня 2012 року в розмірі 30 900 грн., яка складається з основного боргу в розмірі 30 000 грн., 3% річних у розмірі 900 грн. та договором безпроцентної позики грошових коштів від 14 грудня 2012 року в розмірі 16 480 грн., яка складається з основного боргу в розмірі 16 000 грн., 3% річних в розмірі 480 грн., загалом 47 380 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 473,80 грн.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі та доповненні до апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про те, що суд першої інстанції, всупереч вимогам закону, при наявності клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, проігнорував дану вимогу та фактично залишив ОСОБА_1 без юридичного захисту.

Вказує на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_1 не позичав у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 30 000 грн. За договором позики повернув суму коштів в розмірі 8 300 грн. Вважає не правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довів, що розписки про повернення коштів писав особисто ОСОБА_3

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати, справу направити в Рівненський міський суд для розгляду по суті.

15 грудня 2017 року набирала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем допущено неналежне виконання боргових зобов'язань та стягнув з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики (боргової розписки) від 12 грудня 2012 року в розмірі 30 900 грн. 00 коп. та за договором безпроцентної позики грошових коштів від 14 грудня 2012 року в розмірі 16480 грн. 00 коп.

Такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з розписки від 12 грудня 2012 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 30000 грн., які зобов'язувався повертати щомісяця рівними частинами по 2500 грн. протягом 12 місяців (а.с.6).

Крім того, 14 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір безпроцентної позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 кошти у сумі 16000 грн., а він зобов'язувався повернути ОСОБА_3 позику у строк до 14 грудня 2013 року включно або раніше вказаного строку (а.с.7).

Згідно зі ст.ст. 1054, 1050, 526, 530, 599 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція щодо застосування вказаних норм права, висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, та, в силу вимог ст. 306-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги та відхиляє аргументи апелянта щодо безгрошовості позики.

Вирішуючи справу та стягуючи грошові кошти з відповідача, місцевий суд врахував, що позивач на підтвердження своїх вимог надав відповідний оригінал розписки, складений відповідачем про те, що він отримав в борг грошові кошти та зобов'язався їх повернути у визначений строк та оригінал договору безпроцентної позики грошових коштів, укладений між сторонами, відповідно до якого відповідач отримав в борг грошові кошти та зобов'язався їх повернути у визначений строк.

З наданого суду позивачем розрахунку заборгованості за договорами, укладеними з відповідачем 12 та 14 грудня 2012 року, вбачається, що в результаті не виконання належним чином відповідачем своїх зобов'язання за договорами станом на 26 листопада 2013 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 47380 грн., яка складається з заборгованості за договором позики (боргової розписки) від 12 грудня 2012 року в розмірі 30 900 грн. 00 коп., яка складається з основного боргу в розмірі 30000 грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 900 грн. 00 коп. та за договором безпроцентної позики грошових коштів від 14 грудня 2012 року в розмірі 16480 грн. 00 коп., яка складається з основного боргу в розмірі 16000 грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 480 грн. 00 коп. (а.с.4). Даний розрахунок місцевий суд визнав обґрунтованим і таким, що відповідає умовам договорів, укладених між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, всупереч вимогам закону, при наявності клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, проігнорував дану вимогу та фактично залишив ОСОБА_1 без юридичного захисту не заслуговують на увагу та спростовуються відсутністю в матеріалах справи будь-яких доказів, які б підтверджували поважність неявки представника відповідача в судове засідання.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримував грошових коштів в сумі 30 000 грн. за розпискою від 12 грудня 2012 року, а кошти за договором безпроцентної позики грошових коштів від 14 грудня 2012 року були отримані не в повному обсязі та були повернуті в сумі 8 300 грн., оскільки з розписки, складеної 12 грудня 2012 року, вбачається, що ОСОБА_1 отримав позику у ОСОБА_3 в сумі 30000 грн., які зобов'язався повернути протягом 12 місяців, а з договору безпроцентної позики грошових коштів від 14 грудня 2012 року слідує, що ОСОБА_1 отримав позику у ОСОБА_3 в сумі 16 00 грн., які зобов'язувався повернути до 14 грудня 2013 року.

Доводи апелянта, що ним була частково повернута сума позики жодними належними та допустимими доказами не підтверджено. Розписки від 23 квітня 2015 року, від 04 жовтня 2014 року та від 05 червня 2015 року (а.с.149-151), як докази повернення коштів відповідачем на виконання умов договору від 12 грудня 2012 року та умов договору від 14 грудня 2014 року, судом першої інстанції правильно не взято до уваги, оскільки в них не вказано, що саме на виконання даних договорів були отримані кошти. Окрім того, в суді першої інстанції позивач заперечив факт написання таких розписок, а відповідач вказав, що не може підтвердити, що ці розписки були написані саме позивачем, оскільки присутній при їх написанні не був.

Отже права ОСОБА_4 були порушені бездіяльністю ОСОБА_1, щодо повернення боргу і місцевий суд відповідно до вимог закону захистив порушене його право стягнувши з відповідача суму заборгованості.

Відповідно до п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскільки справа є малозначною, тобто ціна позову менша 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381,382 383,384, п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: М.П. Григоренко

Н.М. Ковальчук