Категорія 27 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача ОСОБА_2; представників відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_6 і ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Діброви Л.О. і Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки і про виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ОСОБА_6 про визнання іпотечного договору недійсним і про визнання договору поруки припиненим,

В с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Акціонерний комерційний банк «Східно-Європейський банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 100/2007 від 18 червня 2007 року станом на 12 червня 2013 року в сумі 1 180 133,63 гр. у тому числі: непогашений кредит - 52 000 долари США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ 7,993 гр. за долар США станом на 12.06.2013 року становить 451 636 гр., а також 126 250 гр.; несплачені відсотки за користування коштами - 43 775,13 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ 7,993 гр. за долар США станом на 12.06.2013 року становить 349 894,61 гр., а також 134 241,10 гр.; неустойка - 154 122,89 гр., у такому порядку: з ОСОБА_6 за рахунок грошових коштів і за рахунок іншого майна, що буде виявлено в процесі виконання виконавчого провадження, встановленого статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження»; з ОСОБА_3 за рахунок коштів та за рахунок предмета іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яким являється 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1, що належить йому на праві приватної власності; про виселення з квартири ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані і проживають у квартирі зі зняттям їх із реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2013 року позов задоволено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 3 грудня 2014 року замінено сторону виконавчого провадження, а саме: стягувача у виконавчих провадженнях № 45448487, № 45448756, № 45137187, відкритих Ленінським відділом ДВС Вінницького МУЮ на підставі виконавчих листів № 127/15481/13-ц, виданих 20.05.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області, з АКЬ «Східно-Європейський банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 2 липня 2015 року до участі у справі залучено правонаступника Акціонерного комерційного банку «Східно-Європейський банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (том 2 а. с. 24.).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2015 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2013 року.

Скасовано заочне рішення Вінницького міського суду від 28 жовтня 2013 року, а справа призначена до розгляду у судовому засіданні.

16 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ВАТ АКБ «Східно-Європейський банк» і ОСОБА_6 про визнання іпотечного договору недійсним (том 2 а. с. 87).

22 грудня 2015 року ОСОБА_3 подав заяву про збільшення зустрічних позовних вимог (том 2 а. с. 115).

Ухвалою Вінницького міського суду від 4 лютого 2016 року до участі у справі залучені треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброву Л.О. і Службу у справах дітей Вінницької міської ради (том 2 а. с. 130).

24 травня 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до АКБ «Східно-Європейський банк» і ОСОБА_6 про визнання зобов'язання поруки припиненим (том 2 а. с. 202).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 і ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованість по кредитному договору № 100/2007 від 18.06.2007 року в сумі 1 180 144,63 гр. в тому числі непогашений кредит - 52 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ 7,993 гр. за долар США становить 451 636,00 гр., а також 126 250 гр.; несплачені відсотки за користування коштами - 43 775,13 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ 7,993 гр. за долар США становить 349 894,61 гр., а також 134 241,10 гр.; неустойку - 154 122,89 гр.

В іншій частині позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 і ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» 3441 гр. понесених судових витрат по оплаті судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 18.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., як забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном - квартири АДРЕСА_1.

Припинено іпотеку на нерухоме майно: квартиру під номером АДРЕСА_1, внесену в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек на підставі договору іпотеки № б/н від 18 червня 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О. та зареєстрованого за № 2081.

Виключено (вилучено) з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 5158842 внесений на підставі договору іпотеки № б/н від 18 червня 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., зареєстрованого за № 2081, про заборону відчуження об'єкта обтяження, а саме: квартиру від номером АДРЕСА_1

Виключено (вилучено) з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 5158881, внесений на підставі договору іпотеки №б/н від 18 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., зареєстрованого за № 2081, про заборону відчуження об'єкта обтяження, а саме: квартиру під номером АДРЕСА_1, що перенесена до спец розділу за номером запису 5768840 від 23.05.2014 року на підставі договору про відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на користь ОСОБА_3 488 гр. сплаченого судового збору.

В позові ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою, відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні його позову та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору, відмовити повністю.

Зазначив, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку», Цивільного процесуального кодексу України.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні його позову про визнання договору поруки припиненим та стягнення солідарно коштів за кредитним договором з поручителя і ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позов задовольнити і відмовити в солідарному стягненні коштів з поручителя

Зазначив, що рішення суду в оскаржуваній частині вважає незаконним, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Відповідач ОСОБА_6 рішення суду не оскаржила.

В судовому засіданні представник позивача підтримала свою апеляційну скаргу, просить її задовольнити, а апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 заперечила, просить її відхилити.

Представники відповідача ОСОБА_3 підтримали його апеляційну скаргу, просять її задовольнити в повному обсязі, а апеляційну скаргу позивача просить відхилити.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з'явилася.

Представники третіх осіб: Ленінського відділу ДВС Вінницького МУЮ і Служби у справах дітей Вінницької міської ради, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися і не надали письмових заперечень на апеляційні скарги.

Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л.О. у судове засідання не з'явилася, надіслала лист, у якому просила розглянути справу у її відсутності, повідомивши, що не має заперечень відносно обох апеляційних скарг.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 18 червня 2007 року Акціонерний комерційний банк «Східно-Європейський банк» уклав із ОСОБА_6 кредитний договір № 100/2007 (кредитна лінія), згідно якого банк відкрив позичальнику відкличну невідновлювальну кредитну лінію з урахуванням її платоспроможності з лімітом в сумі 52 000 доларів США на споживчі цілі терміном з 18 червня 2007 року по 18 червня 2012 року із сплатою 15 % відсотків річних (пункт 1.1.).

Кожну суму в межах кредитної лінії банк надає позичальнику за його письмовим зверненням в межах строку дії кредитної лінії одним або кількома частинами (траншами). Сукупний розмір кредитних коштів, якими може користуватися позичальник одночасно в будь-який момент строку дії кредитної лінії, не перевищує ліміту заборгованості за кредитною лінією (пункт 1.2.) (том 1 а. с. 20-21).

18 червня 2007 року ОСОБА_6 отримала 12 000 доларів США, про свідчить її підпис отримувача у заяві на видачу готівки № 13517 від 18 червня 2007 року (том 2 а. с. 225).

19 червня 2007 року ОСОБА_6 отримала 5 000 доларів США, про що свідчить її підпис отримувача у заяві на видачу готівки № 136028 від 19 червня 2007 року (том 2 а. с. 224).

2 липня 2007 року ОСОБА_6 отримала 35 000 доларів США, про що свідчить її підпис отримувача у заяві на видачу готівки № 141631 від 2 липня 2007 року (том 2 а. с. 225 на звороті).

20 липня 2007 року сторони уклали додатковий договір № 1 до кредитного договору № 100/2007 від 18.06.2007 року (том 1 а. с. 22-23).

27 вересня 2007 року сторонами укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору № 100/2007 від 18.06.2007 року, яким пункт 1.1. кредитного договору викладено у новій редакції: банк відкриває позичальнику відкличну мультівалютну невідновлювальну кредитну лінію з урахуванням його платоспроможності з лімітом в сумі 77 000 доларів США на споживчі цілі терміном з 27 вересня 2007 року по 18 червня 2012 року із сплатою 15,0 % річних. Банк надає позичальнику транш в межах відкритої кредитної лінії 126 250 гр. надається терміном з 27 вересня 2007 року по 30 вересня 2008 року із сплатою 20,0 % річних (том 1 а. с. 24).

27 вересня 2007 року ОСОБА_6 отримала 126 250 гр., про що свідчить її підпис отримувача в заяві на видачу готівки № 178498 від 27 вересня 2007 року (том 2 а. с. 224 на звороті).

2 червня 2008 року сторони уклали додатковий договір № 3 до кредитного договору № 100/2007 від 18.06.2007 року, де п. 1.1. викладений у новій редакції: терміном з 02 червня 2008 року по 18 червня 2012 року банк встановлює позичальнику відсоткову ставку за користування відкличною мультівалютною невідновлювальною кредитною лінією у розмірі 21 % річних в гривнях та 16 % річних у доларах США (том 1 а. с. 25).

Пунктом 2 кредитного договору визначені умови забезпечення кредиту. В забезпечення зобов'язань за цим договором банком прийнято: застава майна - трикімнатна квартира, що розташована у АДРЕСА_1 загальною площею 55,2 кв. м., згідно договору іпотеки від 18 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О. (пункт 2.1.). Незалежно від зазначеного забезпечення у п. 2.1. договору, за невиконання грошових зобов'язань по даному договору, позичальник відповідає всім належним йому коштами та майном, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України (пункт 2.2).

За умовами договору позичальник зобов'язався забезпечити повернення кредиту згідно умов кредитного договору, але не пізніше 18 червня 2012 року. Сплату відсотків за користування кредитом здійснювати щомісячно по останній робочий день кожного звітного місяця (пункт 3.3.1).

При несвоєчасному поверненні кредиту та відсотків за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,2 % від несплаченої суми процентів та від несплаченої суми кредиту за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. При несвоєчасному повернені кредиту та відсотків за користування кредитом позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1 % від суми непогашеного боргу (пункти 4.1. і 4.2.).

У разі несвоєчасного повернення кредиту та відсотків за його користування позичальником відшкодування боргу може проводитися шляхом звернення стягнення на заставлене майно а також на інше майно/кошти позичальника (пункт 6.1).

Зміни до цього договору оформляються додатковим договором сторін і є невід'ємною частиною договору (пункт 6.3.).

Строк дії кредитного договору починається з дня надання кредиту і діє до повного виконання позичальником умов цього договору (пункт 6.4.).

До кредитного договору № 100/2007 від 18.06.2007 року сторонами оформлено та підписано додаток № 1 - графік погашення заборгованості по кредиту, який являється невід'ємною частиною цього кредитного договору, підписаний обома сторонами і отриманий позичальником 18 червня 2007 року (том 1 а. с. 21 на звороті).

Із графіка погашення заборгованості вбачається, що погашення кредиту проводиться щомісячно і розпочинається із липня 2008 року і закінчується 18 червня 2012 року, щомісячно сумою 1090 доларів США.

Додатком до кредитного договору № 100/2007 від 18.06.2007 року є графік погашення всіх платежів, згідно якого у період з 30.06.2007 року по 30.06.2008 року щомісячно погашаються лише відсотки за користування кредитом, а починаючи з липня 2008 року проводиться щомісячне погашення кредиту і відсотків за користування кредитом, а також раз в рік - у червні кожного року, проводиться виплата страхового платежу в сумі 225,05 доларів США (том а. с. 23 на звороті).

Також по справі встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу права вимоги № 23/ФК-14 від 25.04.2014 року, укладеного між ТОВ «Брокінвестгруп», яке діє від імені АКБ «Східно-Європейський банк» на підставі договору про передавання в управління непроданих активів від 13.12.2013 року та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», первісний кредитор відступає за плату, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові відповідно до контракту, укладеного між АКБ «Східно-Європейський банк» та боржником, а також відповідно до договору забезпечення.

Відповідно до додатку № 2 до договору купівлі-продажу права вимоги № 23/ФК-14 від 25.04.2014 року визначений перелік боржників та контрактів відносно яких виникло право вимоги та право вимоги за якими відступаються до нового кредитора - ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія», в тому числі відбулося відступлення права вимоги до ОСОБА_6 за кредитним договором № 100/2007 від 18.06.2007 року.

У зв'язку з цим 2 липня 2015 року до участі у справі залучено правонаступника позивача Акціонерного комерційного банку «Східно-Європейський банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (том 2 а. с. 1-17,24).

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Свої зобов'язання за кредитним договором відповідач ОСОБА_6 належним чином не виконала в зв'язку з чим склалася заборгованість зі сплати кредиту та відсотків.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_6 за кредитним договором станом на 12 червня 2013 року становить 1 180 144, 63 коп., з яких: непогашений кредит в сумі 52 000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 7,993 гр. за долар США 451 636 гр. і 126 250 гр.; несплачені відсотки за користування коштами - 43 775,13 доларів США, що еквівалентно 349 894,61 гр. і 134 241,10 гр.; неустойка 154 122,89 гр., яка складається із пені - 147 765,07 гр. і штрафу - 6 357,81 гр. (том 1 а. с. 15-16).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України (параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Позивачем за період з 12.06.2012 року по 11.06.2013 року нарахована до стягнення з відповідачів пеня за порушення ними строків платежів по кожному грошовому зобов'язанню в сумі 147 765,07 гр., що передбачено пунктом 4.1. кредитного договору (розрахунок - том 1 а. с. 15-16) та штраф в сумі 6 357,81 гр., визначеного пунктом 4.2 кредитного договору (розрахунок - том 1 а. с. 15-16). Разом сума неустойки (пеня + штраф) склала 154 122,89 гр.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги заявлені до боржника ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 52 000 доларів США і 126 250 гр.; заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом в сумі 43 775,13 доларів США і 134 241,10 гр.; неустойки (пені, штрафу) в загальній сумі 154 122,89 гр.

Заявлені позивачем такі вимоги до поручителя ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, а його вимоги у зустрічному позові про визнання зобов'язання поруки припиненим грунтуються на законі і підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

По справі встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 100/2007 від 18 червня 2007 року між АКБ «Східно-Європейський банк» (кредитор) та ОСОБА_3 (поручителем) і ОСОБА_6 (боржником) 18 червня 2007 року укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель зобов'язався перед кредитором в повному обсязі відповідати за виконання боржником його зобов'язань, що випливають з кредитного договору №100/2007 від 18.06.2007 року та усіх додаткових договорів до нього (в тому числі майбутніх), в повному обсязі, а саме: погашення основної суми кредиту в розмірі фактично наданої суми; погашення відсотків по кредиту; погашення штрафних санкцій, передбачених кредитним договором (том 1 а. с. 26).

Сторони домовилися про відсутність необхідності додаткового погодження з поручителем укладання додаткових договорів до кредитного договору та подальшого інформування поручителя про укладені додаткові договори (пункт 2).

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Договором поруки від 18 червня 2007 року передбачено, що при невиконанні чи не належному виконанні боржником зобов'язань за кредитним договором поручитель і боржник будуть відповідати перед кредитором солідарно, тобто кредитор вправі за своїм розсудом вимагати виконання зобов'язань за кредитним договором як від боржника, так і від поручителя, притім як цілком, так і частини боргу (п. 3).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі як і боржник, враховуючи сплату відсотків, витрат, що виникають по стягненню боргу та інших збитків кредитора, які викликані невиконанням чи неналежним виконанням зобов'язань боржником (пункт 4).

У випадку, коли кредитор не одержить повного задоволення за кредитним договором від боржника, він має право вимагати недоотримане від поручителя (п. 5).

Поручитель зобов'язується погасити заборгованість боржника протягом 3-х банківських днів із дня одержання повідомлення кредитора (пункт 6).

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За правилами статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1). Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2). Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду (ч. 3).

За правилами статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1). Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2).

З умов договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про те, що він набирає сили після його підписання всіма сторонами і припиняє свою дію після припинення забезпечених порукою зобов'язань (пункт 15 договору поруки) (том 1 а. с. 26), не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки не відповідає вимогам частини першої статті 251 і частини 1 статті 252 ЦК України.

Отже, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, тобто, застосовуються правила частини 4 статті 559 ЦК України.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Якщо порука припинилася на підставі непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, позовна давність не застосовується, оскільки припинилося право кредитора на пред'явлення вимоги до поручителя і обов'язок поручителя відповідати перед кредитором за порушення позичальником зобов'язання.

Таким чином, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання боржником основного зобов'язання, якщо строк дії поруки не встановлений, є підставою для припинення поруки, тобто, припинення обов'язку поручителя нести солідарну разом із боржником відповідальність перед банком за основним зобов'язанням.

Кредитним договором № 100/2007 від 18 червня 2007 року визначено строк виконання основного зобов'язання - не пізніше 18 червня 2012 року (пункти1.1., 3.3.1. - том 1 а. с. 20-21).

За таких умов право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного боржником зобов'язання щодо повернення кредиту у банку виникло з 18 червня 2012 року і існувало протягом наступних шести місяців, тобто до 18 грудня 2012 року.

Банк звернувся до відповідача ОСОБА_3 як поручителя, із позовом у липні 2013 року, тобто із пропуском зазначеного шестимісячного строку, що являється самостійною підставою для відмови в задоволені позову у зв'язку з припиненням права банку на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року за результатами розгляду цивільної справи № 6-1451цс16 та згідно вимог статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права, оскільки відсутні мотиви для відступу від неї.

18 червня 2007 року між АКБ «Східно-Європейський банк» (іпотекодержатель) і ОСОБА_3 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, яким забезпечується виконання боржником ОСОБА_6 зобов'язань перед іпотекодержателем, що випливають із укладеного між ними 18 червня 2007 року кредитного договору № 100/2007. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець передає в іпотеку належну йому на праві власності квартиру під номером АДРЕСА_1 і являється предметом іпотеки. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. 23 квітня 2003 року за реєстровим № 983, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 24 квітня 2003 року в реєстровій книзі № 563 за реєстровим № 1097/49866 (том 1 а. с. 27-29).

За умовами іпотечного договору іпотекодавець має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його призначення з врахуванням обмежень, встановлених цим договором; припинити реалізацію предмету іпотеки до дня його продажу, шляхом виконання вимог за основним зобов'язанням чи тієї її частини, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю (пункт 3.2, 3.2.1, 3.2.2).

Іпотекодержатель має право у разі порушення зобов'язань боржником по кредитному та іпотекодавцем по цьому договору, звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, а також задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми (пункт 3.4, 3.4.1).

Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки щодо відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, при необхідності витрат на утримання і збереження предмета іпотеки (пункт 3.4.2).

Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки достроково у разі несвоєчасного погашення боржником чергових платежів по кредиту та несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитом, що обумовлено кредитним договором, використання кредиту не за цільовим призначенням або порушенням інших умов кредитного договору (п. 3.4.3).

Згідно із ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ч. 1). Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч. 2).

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця (ч. 5). Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна (ч. 6).

16 березня 2009 року позивачем направлено відповідачу ОСОБА_3 як поручителю і іпотекодавцю вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, за вихідним № 408. Вимога одержана ОСОБА_3 16.03.2009 року, про що свідчить його підпис (том 1 а. с. 17).

Досудова вимога позивача залишена без відповіді і без виконання боржником та його поручителем.

По справі встановлено, що відповідачі на момент укладення кредитного договору № 100/2007 від 18 червня 2007 року проживали у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 22 грудня 2009 року (актовий запис № 1419 - том 1 а. с. 192). Вони являються батьками неповнолітньої ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а. с. 191).

Відповідач ОСОБА_3, заперечуючи позов банку, звернувся в суд із зустрічним позовом про визнання іпотечного договору недійсним, мотивувавши свої вимоги тим, що неповнолітня ОСОБА_10 з 2006 року по даний час проживає за адресою: АДРЕСА_1, тобто в момент укладення договору іпотеки від 18 червня 2007 року вона проживала в іпотечній квартирі (том 2 а. с. 87-89).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1) та правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, що набрала чинності для України 27.09.1991 року, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

Стаття 17 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх заміняють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками або особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 44 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 роз'яснив, що згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстав невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Тому з урахуванням зазначених положень закону слід виходити із того, чи мала дитина право власності або ж право користування на предмет іпотеки на момент укладення її батьками іпотечного договору.

Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки не є підставою для визнання такого договору недійсним з підстав невиконання вимог статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» про отримання згоди органу опіки та піклування.

Відповідно до вимог частини 2 ст. 176 СК України, частини 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», частини 1 ст. 405 ЦК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом, діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1, яка є предметом іпотечного договору, належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. 23 квітня 2003 року за реєстровим номером 983, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 24 квітня 2003 року в реєстровій книзі № 563 за реєстровим № 1097/49866.

Згідно відомостей, що містяться у довідці № 1399 від 31.05.2007 року, виданій Міським комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора», яка надавалася приватному нотаріусу при посвідченні ним іпотечного договору 18 червня 2007 року, ОСОБА_3 проживає постійно і прописаний у АДРЕСА_1, яка складається із 3-х кімнат загальною площею 55,20 кв. м. на 2 поверсі 5-ти поверхового будинку. Особовий рахунок відкритий на ім'я ОСОБА_3. Будинок має всі зручності. Квартира приватизована і в ній проживає власник один - ОСОБА_3 з 18.03.2003 року (том 3 а. с. 27).

Дана довідка взята до уваги приватним нотаріусом при укладенні 18 червня 2007 року іпотечного договору.

Окрім цього, для укладення іпотечного договору іпотекодавець ОСОБА_3 надав 15 червня 2007 року на ім'я директора банку заяву, якою стверджував, що не має дітей віком до 18 років, яким він є батьком; стверджував, що жодна дитина віком до 18 років не має права власності або права користування нерухомим майном, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, добавивши, що зі змістом статей 190 «Шахрайство» і 192 « Заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою» КК України ознайомлений, положення цих статей йому повністю зрозумілі. Своїм підписом ОСОБА_3 стверджував, що інформація, надана у цій заяві є достовірною (том 3 а. с. 26).

При укладенні іпотечного договору іпотекодавець ОСОБА_3 надав 18 червня 2007 року приватному нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу Діброві Л.О. заяву, якою повідомив і гарантував, що у належній йому квартирі під номером АДРЕСА_1, не зареєстровані та не проживають малолітні або неповнолітні діти; відповідно будь-які права неповнолітніх або малолітніх дітей у зв'язку з укладенням договору іпотеки належної йому вищевказаної квартири не порушуються. Заява підписана ОСОБА_3 Справжність його підпису, який зроблено у присутності приватного нотаріуса Діброви Л.О., засвідчена цим нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 2080 (том 2 а. с. 226).

Позичальник ОСОБА_6, яка являється матір'ю неповнолітньої ОСОБА_10, 18 червня 2007 року при посвідченні іпотечного договору надала на ім'я приватного нотаріуса Діброви Л.О. підписану нею заяву, у якій повідомила про свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_3 договору іпотеки, набутої ними в період зареєстрованого шлюбу квартири під номером АДРЕСА_1, на умовах на його розсуд та повідомила, що зміст статей 60, 65 СК України нотаріусом їй роз'яснено. Справжність її підпису, зробленого у присутності нотаріуса, засвідчена цим нотаріусом і зареєстровано в реєстрі за № 2079. У своїй заяві ОСОБА_6 вказала місце проживання: АДРЕСА_2 (том 2 а. с. 227).

Обгрунтування позовних вимог ОСОБА_3 у зустрічному позові про визнання іпотечного договору недійсним, тим, що даний іпотечний договір порушує права неповнолітньої дитини на користування квартирою не підтверджені належними, допустимими і достовірними доказами, а навпаки - судом встановлено, що згідно з наданими ОСОБА_3 документами, які були необхідні для укладення іпотечного договору, ніхто крім нього одного - власника квартири, в ній зареєстрований не був і не проживав.

Отже, іпотечний договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства і при його укладенні не були порушені права неповнолітньої дитини, а тому підстав, передбачених частиною 6 статті 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, для задоволення зустрічних вимог немає.

За таких обставин вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним не підлягають до задоволення, а мають бути задоволені вимоги банку, заявлені до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім цього, банком заявлено вимогу про виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані і проживають у даній квартирі із зняттям їх із реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В задоволенні такої вимоги слід відмовити за наступних підстав.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Частина 3 ст. 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, у такому випадку, як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення.

Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Такий висновок щодо застосування статті 109 ЖК України і положень Закону України «Про іпотеку» викладений у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року по цивільній справі № 6-39цс15, від 21.10.2015 року по цивільній справі № 6-1484цс15, від 06.07.2016 року по цивільній справі № 6-3173цс15, який згідно зі статтею 360 7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

По справі встановлено, що передана 18 червня 2007 року в іпотеку квартира на праві власності належить іпотекодавцю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом 23 квітня 2003 року, тобто одержана ним у власність не за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_6 за кредитним договором № 100/2007 від 18 червня 2007 року.

У зв'язку з чим відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців зазначеної квартири без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

При подачі до суду позовної заяви із вимогою про виселення, позивач не зазначив про виселення із наданням іншого постійного жилого приміщення та не вказав адресу такого житла.

За таких обставин позовна вимога банку про виселення з іпотечної квартири ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані і проживають у квартирі зі зняттям їх із реєстраційного обліку за цією адресою, без надання іншого постійного жилого приміщення, до задоволення не підлягає.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового чи зміни рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачем сплачено судовий збір: при подачі позовної заяви - 3 441,00 гр. (том 1 а. с. 1) і при апеляційному оскарженні - 3 785,10 гр. і 535,92 гр., разом 4 321,02 гр. (том 3 а. с. 22, 62), а всього 7 762,02 гр.

Позивач по зустрічному позову ОСОБА_3 при подачі 16 грудня 2015 року зустрічного позову про визнання іпотечного договору недійсним сплатив 16.12.2015 року судовий збір в сумі 488,00 гр. (том 2 а. с. 86). При подачі 24 травня 2016 року зустрічного позову про визнання зобов'язання поруки припиненим ОСОБА_3 судовий збір не сплатив, додавши копію квитанції від 16.12.2015 року (том 2 а. с. 201). При подачі апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатив судовий збір в сумі 606,32 гр. і 3 785,10 гр., разом 4 391,42 гр. (том 3 а. с. 31, 66). Всього ОСОБА_3 сплачено 4 879,42 гр.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року скасувати і ухвалити нове.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_6 і ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Діброви Л.О. і Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки і про виселення, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованість по кредитному договору № 100/2007 від 18.06.2007 року в сумі 1 180 144,63 гр. (один мільйон сто вісімдесят тисяч сто сорок чотири гр. 63 коп.), яка складається із: заборгованості за кредитом - 52 000 (п'ятдесят дві тисячі) доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ 7,993 гр. за долар США становить 451 636,00 гр. (чотириста п'ятдесят одну тисячу гр. 00 коп.) і 126 250 гр.; несплачені відсотки за користування коштами - 43 775,13 доларів США (сорок три тисячі сімсот сімдесят п'ять доларів 13 центів США), що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ 7,993 гр. за долар США становить 349 894,61 гр. (триста сорок дев'ять тисяч вісімсот дев'яносто чотири гр. 61 коп.) і 134 241,10 гр. (сто тридцять чотири тисячі двісті сорок одна гр. 10 коп.); неустойка - 154 122,89 гр. (сто п'ятдесят чотири тисячі сто двадцять дві гр. 89 коп.).

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №100/2007 від 18.06.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки - на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. 23 квітня 2003 року за реєстровим №983, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 24.04.2003 року в реєстровій книзі № 563 за реєстровим № 1097/49866, шляхом продажу від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і направлення коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» за кредитним договором № 100/2007 від 18.06.2007 року в сумі 1 180 144,63 гр. Встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки за вартістю, визначеною згідно з експертним висновком суб'єкта оціночної діяльності

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути порівну із ОСОБА_6 і ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» 7 226,10 гр. сплаченого судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ОСОБА_6 про визнання іпотечного договору недійсним і визнання договору поруки припиненим, задовольнити частково.

Визнати договір поруки, укладений 18 червня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Східно-Європейський банк» та ОСОБА_3 (поручителем) і ОСОБА_6 (боржником), припиненим.

В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовити.

Стягнути порівну із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 3 785,10 гр. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ М.В. Матківська

Судді: /підпис/ В.М. Медяний

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська