АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/387/17 Справа № 199/5070/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участю секретаря - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про вселення, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про вселення, стягнення моральної шкоди, задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_5 в користуванні житловим приміщенням будинком № 10 по вул.Седньова в м. Дніпрі шляхом вселення ОСОБА_5 в будинок № 10 по вул. Седньова в м. Дніпрі. Зобовязано ОСОБА_4, ОСОБА_6 для користування житловим приміщенням надати ОСОБА_5 ключі від будинку № 10 по вулиці Седньова в м. Дніпрі. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2016 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Відповідно до п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою № 110531 від 04.09.2014 р., яка видана головою квартального комітету № 8. У вказаному домоволодінні також зареєстровані та проживають власник домоволодіння ОСОБА_4, колишня дружина позивача, шлюб з якою було розірвано відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.09.2012 року, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 З березня 2014 року відповідачі почали перешкоджати позивачу у користуванні домоволодінням, а саме вигнала останнього з будинку та заперечують проти подальшого його проживання в будинку, через що він змушений проживати у своєї племінниці. Зазначені обставини підтверджуються неодноразовими зверненнями позивача до правоохоронних органів та висновками АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 11.03.2014 року, 14.03.2014 року, 25.03.2014 року. Також вказані обставини підтверджуються показами свідків, допитаних у судовому засіданні в суді першої інстанції .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 частково, суд першої інстанції виходив з того, що останній був виселений відповідачами із спірного приміщення без рішення суду, а тому його вимоги є обґрунтованими.

Однак, із висновками суду першої інстанції не можна погодитися, виходячи з наступного.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України, тобто чоловік власника будинку, їх діти і батьки, а також інші особи.

Особа, яка вселилася у будинок (квартиру) як член сімї власника цього будинку (квартири), не може бути позбавлена права на користування цим житлом після припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) на підставі правових норм, якими регулюється право власності.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного, слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку, права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири), на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. 810, 814 ЦК України.

Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Таким чином, з припиненням права власності особи на жиле приміщення, члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

В матеріалах справи наявний договором дарування від 20 травня 2016 року, за яким ОСОБА_4 подарувала спірний житловий будинок № 10 по вул. Седньова в м. Дніпро ОСОБА_7 (а.с.77-78).

Вказані обставини не були предметом дослідження в суді першої інстанції, також справу розглянуто без залучення до участі в ній нового власника ОСОБА_7 Не зясованим залишилося питання, чи можливо вважати позивача членом сімї (або колишнім членом сімї ) нового власника, що прямо повязано з вирішенням спірного питання

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як передчасне, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про вселення, стягнення моральної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про вселення, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Судді: