Провадження № 2/369/55/17
20 листопада 2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Усатова Д.Д.,
за участю секретаря Кузьменко П.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на будинок за набувальною давністю,-
У листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 24 липня 1999 року померла ОСОБА_3. Після її смерті єдиним спадкоємцем належного померлій майна була ОСОБА_2.
На момент смерті ОСОБА_3 до складу спадкового майна входив приватний будинок загальною площею 56 м.кв., що розташований за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Вокзальна, 81. У визначений законом термін ОСОБА_2 звернулася до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Але в зв»язку із відсутністю всіх необхідних документів вона так і не оформила спадщину. На початку 2000 року ОСОБА_2 виїхала до Російської Федерації на заробіток і до сьогоднішнього дня знаходиться там.
Так позивач зазначає, що мала дружні стосунки з відповідачем. Крім того, між ними була досягнута домовленість, що після оформлення права власності на вказаний будинок відповідач продасть позивачу цей будинок.
Зазначає, вона неодноразово намагалася вирішити питання з Відповідачем, щодо спонукання її до оформлення спадщини та укладення договору купівлі-продажу, але марно. Починаючи 2005 року відповідач перестала спілкуватися з позивачем та відповідно не вчиняла жодних дій для оформлення спадщини.
Позивач фактично пртягом 16 років утримує та обслуговує будинок, але не має права ним розпоряджатися. Вона самостійно здійснює оплату комунальних послуг, утримує будинок в придатному для проживання стані, здійснює необхідні поточні ремонти, здійснює всі витрати, необхідні для обслуговування будинку.
Тому позивач просила суд визнати за набувальною давністю право власності за ОСОБА_1 на будинок № 81 по вул. Вокзальна, у м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області, що належав на підставі свідоцтва від 29 липня 1971 року ОСОБА_3.
В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити.
Відповідачі ОСОБА_2 та Боярська міська ради Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання не з»явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомляли.
За згодою позивача та представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положеннямст. 224 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позов слід задовольнити з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).
Як встановлено в судовому засіданні, 24 липня 1999 року померла ОСОБА_3. Після її смерті єдиним спадкоємцем належного померлій майна була ОСОБА_2.
На момент смерті ОСОБА_3 до складу спадкового майна входив приватний будинок загальною площею 56 м.кв., що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Вокзальна, 81. У визначений законом термін ОСОБА_2 звернулася до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Але в зв»язку із відсутністю всіх необхідних документів вона так і не оформила спадщину. На початку 2000 року ОСОБА_2 виїхала до Російської Федерації на заробіток і до сьогоднішнього дня знаходиться там.
Позивач вказує, що вона 16 років відкрито та добросовісно володіє будинком, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Вокзальна, 81. Територіальна громада в особі Боярської міської ради не зверталася до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою в порядку визначеному статтею 1277 ЦК України.
У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За змістом ч. ч. 1 та 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, зі змісту вказаної норми ЦК України, а також розяснень, які містяться у п. 9 постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові від 07 лютого 2014 року № 5 «По судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке :
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчать про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.
Тобто із вищевикладеного випливає, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ст. ст. 57 та 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Добросовісність володіння визначається поведінкою, діями фактичного володільця на момент передачі йому майна (на початковий момент), який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Незаконний володілець на протязі всього володіння майном має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.
За встановлених обставин справи та вимог закону, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави, передбачені ст. 344 ЦК України, для визнання права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю.
У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1
На підставі ст.ст. 15, 16, 344 ЦК України, Постанови пленума Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові від 07 лютого 2014 року № 5 «По судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністюта керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 15, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -
Визнати за набувальною давністю право власності за ОСОБА_1 на будинок № 81 по вул. Вокзальна, у м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області, що належав на підставі свідоцтва від 29 липня 1971 року ОСОБА_3.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя: Д.Д.Усатов