Рішення

Іменем України

СПРАВА № 712/9970/16-ц

Провадження №2/712/181/17

18 січня2017 року

Соснівський районний суд м.Черкаси в складі:

головуючого-судді Марцішевської О.М.,

при секретарі Вдовенко О.В.

за участю адвоката Кучер Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про визнання права власності та позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів, посилаючись на те, що у 1992 р. ОСОБА_5 отримав ордер на квартиру в АДРЕСА_4 на склад сім'ї дружина та двоє дітей, в порядку приватизації відповідачі у власність вказану квартиру. З 1998 р. відповідачі переїхали проживати в с. Папужинці, Тальнівського р-ну, Черкаської області та за домовленістю сторін у вказану квартиру заселився син позивачки ОСОБА_7, який зареєстрований з 2004 року та проживає до даного часу, в 2015 році у квартирі був зареєстрований його неповнолітній син. 17.04.2003 року між позивачкою та ОСОБА_5 був укладений договір позики на суму 16000 грн., згідно з яким позивачка позичила вказану суму до 17.04.2004р., однак у дійсності між сторонами був укладений договір купівлі продажу вказаної квартири позивачці. Оскільки в 2016 році донька ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про виселення сина позивачки з спірної квартири, позивачка звернулась з цим питанням до ОСОБА_5, який повідомив, що особисто ніяких претензій на квартиру не має, однак діти не згідні з його рішенням про продаж квартири. Просить суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на спірну квартиру, посилаючись на те, що з 1998 року проживає, з 2004 року зареєстрований у спірній квартирі, тобто відкрито користується вказаним житловим приміщенням, тому набув на нього права власності за набувальною давністю.

В судовому засіданні представник позивачки, адвокат Кучер Ю.В. та позивач ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовних заявах, просили їх задовольнити. Вказували, що продаж спірної квартири не було оформлено договором купівлі продажу, оскільки ОСОБА_7 є двоюрідним братом ОСОБА_5, в зв'язку з цим позивачі довіряли останньому.

Відповідачка ОСОБА_10, яка діяла також в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Заперечували удаваність договору позики від 17.04.2003р., оскільки на підставі даного правочину дійсно була передана позика, про повернення якої позивачка вимог не пред'являла, а відповідачі після виникнення даного спору пропонували повернути позику, однак позивачка відмовляється від повернення позики.

Згідно з наданим до суду письмовим поясненням ОСОБА_5, посвідченого секретарем Папужинської сільської ради, відповідач вказує, що дійсно дав згоду на вселення до спірної квартири ОСОБА_7, який розлучився з дружиною та не мав, де жити, потім останній був зареєстрований, оскільки не міг працевлаштуватись. ОСОБА_2 на його прохання позичила 5000 грн., при підписанні договору позики детально зміст договору не вивчав, так як вважав, що ці кошти не потрібно буде віддавати, оскільки її син проживає у спірній квартирі, за яку не платить, документи залишались у квартирі та їх забрала позивачка, яка в подальшому пред'явила вимогу повернути кошти, після чого віддасть документи, однак коли його діти запропонували повернути позиику документи на квартиру позивачка не віддає.

Суд, вивчивши письмові докази, вислухавши сторони, приходить до наступного.

Встановлено, що на підставі ордеру у 1992 р. відповідач ОСОБА_5 з членами сім'ї - дружиною та двома дітьми вселились та були зареєстровані до АДРЕСА_5

На підставі свідоцтва від 23.01.2002р. відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_4 є власниками вказаної квартири в рівних частках, по ? частині кожний.Згідно з технічним паспортом квартира загальною площею 52,9 в.м складається з двох кімнат 17,8 кв.м та 12,7 кв.м, підсобних приміщень.

З 2004 року відповідачі зняті з реєстрації в с.Папужинці, Тальнівського р-ну, Черкаської області, у спірній квартирі в якості піднаймача з 30.04.2004р. зареєстрований ОСОБА_7 з 01.04.2015р. року в якості сина піднаймача зареєстрований його неповнолітній син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1., що підтверджується копією поквартирної картки та довідкою про склад сім'ї.

17.04.2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, згідно з яким позивачка позичила 16000 грн на строк до 17 квітня 2004 року. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1695.

Згідно зі ст. ст. 627, 628 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд суду і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст.235 ЦК Україниудаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як передбачено п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Як вбачається зі змісту договору позики від 17.04.2003р., посвідченого нотаріально, позивачка ОСОБА_2 позичила ОСОБА_5 16000 грн на строк до 17 квітня 2004 року. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1695. Договір позики був підписаний усіма сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Таким чином, 17.03.2003. ОСОБА_2 виразила своє волевиявлення по наданню ОСОБА_5 коштів у позику до 17.03.2004р., будучи особисто присутньою у нотаріуса, текст договору викладений чітко, однозначно, без можливості його двоякого розуміння. Позивачка не обмежена у дієздатності, що могло б перешкодили їй розуміти у повній мірі значення своїх дій, отже свідомо бажала укладення саме договору позики. Про наявність помилки чи будь-якого примусу при укладенні вказаного правочину позивачка не вказувала, отже на момент укладення спірногоправочину вважала умови договору позики прийнятними. При укладенні вказаного правочину не існувало ніяких умов, які б примусили позивачку прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах.

У відповідності до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає майно (товар) у власність іншій стороні (покупцеві), а покупець приймає майно (товар)і сплачує за нього певну суму (ст.655 ЦК України).

Юридичним наслідком укладення договору купівлі-продажу є безповоротне припинення права власності у продавця на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на покупця, тобто, правовою метою договору є передача власником свого майна у власність іншої особи на оплатній основі.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Позивачка, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на її думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

В той же час, в судовому засіданні не доведено, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Під час розгляду справи судом не було встановлено, що договір позики було укладено з метою приховання іншого правочину, доказів цьому та належних обґрунтувань надано не було і тому підстав для визнання цього договору удаваним, в розумінні ст. 235 ЦК України, немає.

Крім того, на момент укладення договору позики від 17.03.2003р. відповідач ОСОБА_5 не був одноосібним власником спірної квартири, не підтвердженого наявність у нього повноважень від дружини ОСОБА_6 на розпорядження належною їй ? частиною квартири та отримання у встановленому законом порядку дозволу органу опіки і піклування на розпорядження частинами квартири, які належали на той час його неповнолітнім дітям ОСОБА_4 (1/4) та ОСОБА_3 (1/4). Статтею 224 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемним.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 був вселений та зареєстрований з 2004 року зі згоди власників у спірну квартиру, в якій проживає тривалий час, крім того, протягом періоду його проживання спірна квартира була зареєстрована на праві власності відповідачів, що підтверджується довідкою КП ЧООБТІ від 06.10.2015р., отже відсутні підстави для висновку про те, що при заволодінні чужим майном останній не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, тому відсутні підстави для задоволенні позовних вимог про визнання на спірну квартиру права власності за ОСОБА_7 з одночасним припиненням на неї права власності відповідачів.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_7

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 203, 215, 235, 717, 1046 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 62, 64, 132, 179, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 за набувальною давністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя :