Провадження № 2/641/1024/2017 Справа № 641/1771/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Курганникової О.А.

за участю секретаря судового засідання - Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Руденко Оксана Євгенівна про визнання договору купівлі-продажу частки майна (квартири) недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Руденко Оксана Євгенівна про визнання договору купівлі-продажу частки майна (квартири) недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що 26 жовтня 2004 року ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було отримано Свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого вони отримали у спільну сумісну власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Квартира була приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

22.03.2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, відповідно до якого сторони договору дійшли згоди, що квартира АДРЕСА_1 належить ним у рівних частках кожному, а саме по 1/5 (одній п'ятій) частці кожному. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. під реєстровим № 923.

22.03.2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі продажу частки спірної квартири, а саме 3/5 її частини.

Позивач, як власник спільної часткової власності 1/5 частки квартири, не знав про укладення Договору, а дізнався лише у січні 2017 року від відповідача ОСОБА_5, яка повідомила позивача про наявність цього Договору та надала даний Договір на ознайомлення, а тому вважає, що укладенням даного правочину були порушені його права та інтереси як співвласника зазначеної нерухомості щодо переважного права покупця, та вражає , що укладений правочин має ознаки фіктивності. Посилаючись на підстави ст.. 215, 216, 362 ЦК України, позивач просить суд визнати договір купівлі продажу частки квартири АДРЕСА_1 від 22.03.2013 року , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 927 недійсним.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі. 30.11.2017 року надав до канцелярії суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали до суду нотаріально засвідчені заяви в яких зазначили, що проти задоволення позову не заперечують, просять слухати справу за їх відсутністю.

Третя особа ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову у повному обсязі. 13.12.2017 року представник 3 особи ОСОБА_8 надала до канцелярії суду заяву з проханням слухати справу за її відсутності.

Суд, вислухавши думку, пояснення, доводи сторін по справі, свідка, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов не підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 жовтня 2004 року № 3-04-247183-41-1 ОСОБА_2 Г, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3., ОСОБА_4 набули право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 23-24).

22.03.2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, відповідно до якого сторони договору дійшли згоди, що квартира АДРЕСА_1 належить ним у рівних частках кожному, а саме по 1/5 (одній п'ятій) частці кожному. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. під реєстровим № 923 (а. с. 28-29).

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 26 жовтня 2004 року та договору про визнання часток у праві спільної сумісної власності, який було укладено того ж дня 22 березня 2013 року та посвідчено приватним нотаріусом Руденко О.Є., відповідач ОСОБА_5 також є співвласником 1/5 частки зазначеної квартири, а тому мала право на придбання 3/5 частки квартири.

Частиною 3 ст. 362 ЦК України передбачено, якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

Згідно ч. 4 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може звернутись до суду з позовом про переведення на нього прав та обов'язків покупця.

Згідно з роз'ясненнями пленуму Вищого спеціального суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними у п. 18 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників будь-який співвласник має право пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця протягом одного року від дня, коли він довідався або міг довідатися про вчинення правочину (ч. 4 ст. 362 ЦК України).

Вирішуючи такі спори, суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, якщо його метою є переведення на позивача (співвласника майна) прав та обов'язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення ч. 4 ст. 362 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 вимоги про переведення на нього прав покупця не заявляв, між тим вважає правочин недійсним з підстав порушення відповідачами з порушенням його переважного права купівлі, проте, у разі порушення переважного права співвласника, цивільним законодавством передбачено інші правові наслідки, а саме звернення до суду з позовом про переведення на нього прав та обов'язків покупця.

Звертаючись до суду з позовом, позивачем обраний спосіб захисту свого права шляхом визнання правочину недійсними в цілому з підстав порушення його переважного права. Однак позивач, визначивши підстави позовних вимог, невірно обрав спосіб захисту права власності. Позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця позивачем не заявлявся.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі від 06.04.2016р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №6-32273ск15., яка для суду є обов'язковою.

Таким чином, відсутні правові підстави для визнання правочину недійсним з підстав порушення переважного права співвласника ОСОБА_1 на купівлю 3/5 частки квартири АДРЕСА_1.

Щодо посилання позивача на ознаки фіктивності правочину, як на підставу визнання правочину недійсним слід зазначити наступне.

При укладенні ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 договору купівлі- продажу частки квартири від 22 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом харківського міського нотаріального округу Руденко О.М., 3/5 частки квартири АДРЕСА_1, вимоги закону про нотаріальне посвідчення цього договору сторонами дотримані. Волевиявлення сторін договору на укладення цього договору були вільними та відповідали їх внутрішній волі. Зміст вказаного договору не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

Позивачем ОСОБА_1 не надані докази про те, що вказаний договір на час його укладення приховував інший правочин.

До спірних правовідносин відсутні підстави застосувати положення ст. 235 ЦК України.

Договір купівлі-продажу посвідчувався нотаріусом згідно вимог Цивільного Кодексу, Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, продавцям роз'яснено природу та правові наслідки укладеного договору, а тому немає підстав вважати, що договір укладений з метою приховати інший правочин.

Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що у разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності іншій особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку іншій особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка.

Невиконання цієї вимоги нотаріус не мав правових підстав для посвідчення договору купівлі-продажу, а отже ця вимога була ним додержана.

У даному випадку, відповідно до ст. 204 ЦК України, має місце презумпція правомірності правочину.

За змістом ст. 202, ст. 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, що передбачено ст. 182 ЦК України.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. З, 6, 627 ЦК України цивільним законодавством гарантується свобода укладання договору, відповідно до якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частини 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ч.ч. 3,5 ЦК України, а саме, вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі та реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено положеннями ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Так, відповідно до умов договору купівлі-продажу частки квартири від 22.03.2013р., продавці ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передають, в покупець ОСОБА_5 приймає у власність 3/5 частки квартири АДРЕСА_1

Право власності покупця ОСОБА_5 зареєстровано приватним нотаріусом Руденко О.Є. у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1524729 від 22.03.2013р. (а. с.

Укладаючи спірний договір купівлі-продажу сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин вчинено у письмовій формі та нотаріально посвідчено, в ньому міститься істотні умови як - номер квартири, її місце знаходження, вартість продажу та інше. Договір підписано обома сторонами продавцями і покупцем.

Сторони по договору купівлі-продажу погодили всі його істотні умови, що підтверджується їх підписами проставленими на договорі.

Згідно п. З договору продаж здійснено за суму 144000грн., які продавці отримали від покупця готівкою, повністю, ще до підписання договору, в рівних частках кожний, та жодних претензій щодо розрахунку за договором не мають.

Отже договір купівлі-продажу частки квартири містить посилання на проведення повного розрахунку між сторонами до його підписання, а також ціну договору. Підписи під вказаним договором, якими вони підтвердили факт повного розрахунку за майно і відсутність будь-яких претензій фінансового характеру, сторонами договору не оскаржувалися. Умови договору також сторонами не оскаржувалися.

В п. 8 договору зазначено, що сторони підтверджують, що у них відсутні жодні заперечення щодо кожної з умов цього договору, а також, що вони розуміють значення, умови договору та його правові наслідки для кожного з них, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

На час укладення правочину продавці правомірно володіли частками квартири та мали право на її відчуження. Договір купівлі-продажу частки квартири був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним та вчинений з дотриманням вимог закону, оскільки сторони своїми підписами під договором підтвердили повний розрахунок за продажу частки квартири та відсутність претензій фінансового характеру. Договір був укладений в письмовій формі, нотаріально посвідчений, зареєстрований належним чином в реєстрі (а. с. 30).

Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний договір характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний.

Але, як вбачається з умов спірного договору купівлі-продажу, правовими наслідками цього договору є передача у власність майна і ці наслідки були відомі та зрозумілі сторонам по договору. Окрім того, право власності покупця ОСОБА_5 зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а отже правочин виконаний повністю. По спірному договору проведено повний розрахунок, що підтверджується ОСОБА_6

За обставинами ж, викладеними у позовній заяві позивач вважає договір недійсним, оскільки покупець не виконав зобов'язання, щодо оплати вартості проданої частки квартири, продавці кошти не отримали.

Але, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 7 та п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

Таким чином, невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину не має значення при вирішенні питання щодо недійсності правочину. Питання стягнення з відповідача ОСОБА_5 коштів за придбану квартиру не є предметом даного спору.

Сторони по договору, проставленими особистими підписами на договорі, підтвердили намір укласти договір саме купівлі-продажу та на умовах визначених у договорі. Підписанням цього договору сторони засвідчили, що його умови повністю відповідають волевиявленню продавців і покупця про одержання продавцями повного розрахунку за продану частку квартиру, а також, що предмет цього договору передано продавцями і прийнято покупцем, до підписання цього договору, і що будь-які претензії, в тому числі матеріальні, сторони одна до одної не мають.

Отже, цим спростовуються доводи позивача, що сторони по договору мали намір укласти договір дарування та не отримували кошти за продаж спірного майна.

Ствердження позивача ОСОБА_10 про те, що продавці не отримали кошти, не можна брати до уваги, бо він не є стороною у вказаному договору.

Належних доказів того, що продавці не отримали кошти по договору купівлі - продажу суду позивачем не надані, в матеріалах справи відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не є стороною договору. Договір купівлі-продажу частки квартири не містить будь-яких посилань на права, інтереси або зобов'язання відносно позивача ОСОБА_1

Якщо позивач вважає, що його право порушено, то він не позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про захист порушеного права з інших підстав.

Відповідно до ст. З Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосування відповідного способу захисту.

Договір купівлі продажу частки квартири було укладено не з позивачем ОСОБА_1, який просить визнати цей договір недійсним, тому слід дійти висновку, що у ОСОБА_1 право на оспорювання договору купівлі-продажу не виникло, оскільки він не є стороною даного договору, та його права даним договором не порушуються.

Таким чином, зазначений договір купівлі-продажу частки квартири від 22.03.2012 року, відповідає положенням ст.203 Цивільного кодексу України, укладений згідно норм чинного законодавства, дієздатними особами, на підставі вільного волевиявлення сторін, та направленим саме на відчуження шляхом продажу майна іншій особі, в належній процесуальній формі, сторони під час укладення договору, усвідомлювали правову природу такого договору та настання юридичних наслідків, даний договір купівлі- продажу не суперечить правам та інтересам інших осіб.

Відповідачі самостійно підписали оспорювальний правочин, при укладенні договору купівлі-продажу частки квартири вони усвідомлювали, що йдеться саме про договір купівлі-продажу, а не про якийсь інший правочин.

При цьому сторони зазначили (пункті 9 спірного договору), що усний переклад договору з української на російську мову зроблено їм нотаріусом, у них відсутні жодні заперечення щодо кожної з умов договору, а також вони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки для кожного з них, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

Враховуючи вищевикладені обставини суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.03.2012 року укладеного між відповідачами.

Крім цього, позивач при зверненні до суду пропустив строк позовної давності при цьому зазначив, що про порушення його прав йому стало відомо в січні 2017 року. Однак зазначене твердження не відповідає дійсності, оскільки позивачу було відомо про існування договору купівлі-продажу 22 березня 2012 року, вже тривалий час, а також він був присутній під час його укладення, що підтверджується ОСОБА_6.

Згідно ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вимог ст. 267 Цивільного кодексу України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, що є підставою для відмови в позові, однак з урахуванням роз'яснень, що містяться в ч. З п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення» відмова в позові з підстав пропуску строку позовної давності має бути у випадку коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Суд, розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно, неупереджено, в межах заявлених вимог, приймаючи до уваги, що позивачем не було надано доказів порушення його прав , дійшов обґрунтованого висновку відсутності правових підстав у вимогах позивача, у зв'язку з чим вони є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Оскільки позов залишено без задоволення, підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача суму судового збору відсутні, що відповідає положенням ст.. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.. 10,11, 88, 197, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. А. Курганникова