АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
унікальний номер №754/8933/16 Головуючий у 1-ій інстанції - Лісовська О.В.
апеляційне провадження № 22-ц/796/3927/2017 доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання додаткового строку про прийняття спадщини, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно за апеляційними скаргами ОСОБА_2, поданою його представником ОСОБА_5, та ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_6, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з зазначеним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_8. Відповідач ОСОБА_3 є чоловіком його матері. З 2015 року позивач працює у Російській Федерації. 28.02.2015 року він виїхав з м. Києва до м. Москва, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті. ІНФОРМАЦІЯ_1 року йому повідомили про смерть матері, у зв'язку з чим він 26.03.2015 року повернувся до м. Києва. 01.04.2015 року він знову виїхав до м. Москва. 27.02.2016 року позивач повернувся до м. Києва. Відповідно до заповіту від 11.09.2012 року його мати зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла майно, а саме житловий будинок та земельні ділянки у м. Остер, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та йому у рівних частках кожному. Згідно заповіту від 22.12.2014 року його мати зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла йому також частину квартири. У травні 2016 року він звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої матері, але постановою державного нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку із пропуском строку для подання такої заяви. Також із заявою про прийняття спадщини після померлої звернувся і відповідач, інші спадкоємці за заповітом із заявою до нотаріуса не зверталися. Вважає, що пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини із поважних причин, оскільки знаходився у м. Москва, а тому не мав можливості своєчасно це зробити, тому просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини строком на 2 місяці.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті його дружини відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме: Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, житловий будинок та земельні ділянки у м. Остер Козельцького району Чернігівської області. Після смерті дружини він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, при цьому інші спадкоємці цього не зробили. На даний час дії позивача унеможливили отримання ним свідоцтва про право на спадщину, а тому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2; земельну ділянку, площею 0, 05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; земельну ділянку, площею 0, 0125 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісних позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини справи, що мають істотне значення для вирішення справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що строк для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_7 пропущено з поважних причин, оскільки останній знаходився у м. Москва Російської Федерації.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення зустрічного позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину, частка спадкового майна, яке не була успадкована ОСОБА_2 за заповітом, відповідно до положень ч. 2 ст. 1223 ЦК України, належить ОСОБА_3 за законом, а саме: Ѕ частини квартири АДРЕСА_1; 9/20 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2: Ѕ частина земельної ділянки, площею 0, 05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; Ѕ частина земельної ділянки, площею 0, 0125 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

ОСОБА_8 є матір'ю позивача ОСОБА_2 та дружиною відповідача ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження та про укладення шлюбу.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме: на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2; земельну ділянку, площею 0, 05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; земельну ділянку, площею 0, 0125 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Відповідно до заповіту від 11.09.2012 року ОСОБА_8 зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла майно, а саме житловий будинок та земельні ділянки м. Остер, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_2 у рівних частках кожному. Згідно заповіту від 22.12.2014 року ОСОБА_8 зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла частину квартири ОСОБА_2.

У встановлений законом строк відповідач ОСОБА_3 звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Крім того, із відповідними заявами про прийняття спадщини звернулися й інші спадкоємці за заповітом, а саме ОСОБА_9 та ОСОБА_10

У червні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ним пропущений строк подачі відповідної заяви.

Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, як це передбачено ч. 1 ст. 1270 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 Цивільного Кодексу України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Пунктом 1 вказаного Листа передбачено, що при розгляді справ про спадкування слід звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі, закриття провадження у справі або залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно із ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253, ч. 3, 5 ст. 254 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок; строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Таким чином, шестимісячний строк на подачу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 почав свій перебіг 26 березня 2015 року та закінчився 28 вересня 2015 року, оскільки 26 вересня припадало на вихідний день.

Позивач ОСОБА_2 зі спадкодавцем не проживав, а тому відповідно до положень ст. 1269 ЦК України, мав особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини в шестимісячний строк з моменту її відкриття.

Як на підставу для поновлення строку для подачі заяви позивачем вказується факт його перебування за межами України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебував в Україні протягом встановленого законом строку на прийняття спадщини, а саме з 27.03.2015 року по 01.04.2015 року, що підтверджується його закордонним паспортом.

З дати відкриття спадщини мав щонайменше 4 дні для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не враховуючи можливість подачі такої заяви у вихідні дні.

Діючим законодавством також передбачена можливість надіслання відповідної заяви про прийняття спадщини у простій письмовій формі.

Так, відповідно до п. 3.5 Глави 10 Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Пунктом 3.23 Глави 10 вказаного Порядку передбачено, що своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу.

ОСОБА_2 в'їхав до України 03.07.2015 року, залізничним транспортом, що вбачається з відмітки пункту перетину № 62 "Брянськ". Наступний виїзд з України позивач здійснив 12.07.2015 року через пункт пропуску в Чернігівській області "Сеньківка", про що було зроблено відповідну відмітку на суміжному пункті пропуску "Нові Юрковичи" Російської Федерації (ст. 23 закордонного паспорту).

Відповідно до повідомлення Міністерства закордонних справ України, що розміщено на офіційному сайті, для громадян, які планують візити до Російської Федерації, строк перебування іноземних громадян на території Російської Федерації становить 90 днів протягом 180 днів. Вказане обмеження діє з 01 січня 2014 року, в тому числі для громадян України. При цьому з 01 листопада 2015 року громадяни України, які вже перебували на території Російської Федерації більше 90 днів і не мають дозвільних документів на перебування на території Російської Федерації більше 90 днів мали оформити дозвільні документи (патент, дозвіл на працевлаштування, дозвіл на проживання). З 01 грудня 2015 року до громадян України, які порушили правила перебування на території Російської Федерації застосовується заборона в'їзду на її територію.

ОСОБА_2 не отримував дозвільні документи, що дозволяли б йому перебувати на території Російської Федерації більше 90 днів протягом 180 днів.

Позивач ОСОБА_2 вільно перетинав територію України та Російської Федерації у 2015-2016 роках, що свідчить про те, що правила перебування на території Російської Федерації ним не порушувалися.

Встановивши, що у період з 03.07.2015 року по 12.07.2015 року ОСОБА_2 перебував на території України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, шо ОСОБА_2 не мав жодних перешкод для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а відтак - відсутні правові підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_7 пропущено з поважних причин, оскільки останній знаходився у м. Москва Російської Федерації є безпідставними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, дані доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм надано належну правову оцінку. Встановлені судом першої інстанції обставини справи заявником не спростовані.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Частина 2 даної статті ЦПК України передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть серед іншого й визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_3 вказував, що дії відповідача унеможливили отримання ним свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_8, оскільки нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому позивач вважає, що є всі підстави для визнання за ним права власності на спадкове майн у порядку ч.ч. 2,3 ст. 1223 ЦК України.

Вимоги щодо спадкування ОСОБА_3 обов'язкової частки за законом після смерті ОСОБА_8 зустрічна позовна заява не містить.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

ОСОБА_8 залишила два заповіти, за якими спадкоємцями є ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_2, але вказані особи у встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини не звернулися, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1261 ЦК України є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_8

Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до матеріалів спадкової справи, із заявами про прийняття спадщини за заповітом звернулися ОСОБА_12, ОСОБА_10 та ОСОБА_2

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса Десятої київської Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на цілий житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2.

Постановою нотаріуса Десятої київської Держаної нотаріальної контори ОСОБА_3 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо зазначеного житлового будинку зважаючи на те, що є спадкоємці за заповітом, які звернулися із відповідними заявами про прийняття спадщини, і від свого права на спадкування останні не відмовилися (а.с. 35).

Відповідно до п. 3.1 вказаного вище Листа ВССУ від 16.05.2013 року право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Як вбачається з постанови державного нотаріуса про відмову позивачу за зустрічним позовом у вчиненні нотаріальної дії, відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 повністю відповідає вимогам закону, оскільки дві особи, зазначені у заповіті, а саме ОСОБА_12 та ОСОБА_10, подали заяви про прийняття спадщини за заповітом, від своїх часток у спадковому майні не відмовилися.

Матеріали спадкової справи не містять у собі доказів щодо звернення ОСОБА_3 до держаної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; земельну ділянку, площею 0, 05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; земельну ділянку, площею 0, 0125 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Як і відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину щодо зазначеного нерухомого майна.

Встановивши, що нотаріусом було законно відмовлено позивачу за зустрічним позовом у вчиненні нотаріальної дії щодо цілого житлового будинкуз надвірними будівлями АДРЕСА_2, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову з визначених позивачем підстав позову.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину, частка спадкового майна, яке не була успадкована ОСОБА_2 за заповітом, відповідно до положень ч. 2 ст. 1223 ЦК України, належить ОСОБА_3 за законом, а саме: Ѕ частини квартири АДРЕСА_1; 9/20 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2: Ѕ частина земельної ділянки, площею 0, 05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; Ѕ частина земельної ділянки, площею 0, 0125 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є безпідставним з наступних підстав.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 « Про судову практику у справах про спадкування»вбачається, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

Лише винесення нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину свідчить про наявність спору, що дозволяє особі звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину це є підставою для відмов у позові.

У матеріалах справи міститься постанова державного нотаріуса Десятої київської Державної нотаріальної контори про відмову позивачу за зустрічним позовом у вчиненні нотаріальної дії, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

ОСОБА_3 та його представником не надано ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог з визначених підстав позову, а саме: доказів щодо звернення ОСОБА_3 до держаної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; земельну ділянку, площею 0, 05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; земельну ділянку, площею 0, 0125 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Як і відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину щодо зазначеного нерухомого майна.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду також не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норми матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_5, та ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді