Справа №477/2394/14-ц 16.03.2017 16.03.2017 16.03.2017
Провадження №22-ц/784/248/17
Справа № 477/2394/14-ц
Провадження № 22-ц/784/248/2017 Головуючий у першій інстанції: Полішко В.В.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції: Лівінський І.В.
У Х В А Л А

іменем України

16 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Яворської Ж.М.,

із секретарями судового засідання Лівшенка О.С., Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Галицинівської сільської ради - Панашій Н.Ф.,

представника відповідачки ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_7

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2016 року

за позовом

ОСОБА_7 до процесуального правонаступника Лиманівської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області - Галицинівської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області, ОСОБА_9, відділу Держгеокадастру у Вітовському районі Миколаївської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки, та

зустрічним позовом

ОСОБА_9 до ОСОБА_7, процесуального правонаступника Лиманівської сільської ради- Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, відділу Держгеокадастру у Вітовському районі Миколаївської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2014 року ОСОБА_7 звернувся через свого представника з позовом, який неодноразово уточнював та доповнював, до Лиманівської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області (далі - Лиманівська сільрада), ОСОБА_9, відділу Держгеокадастру у Вітовському районі Миколаївської області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування реєстрації земельної ділянки.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що йому належить земельна ділянка АДРЕСА_1 на якій він збудував в 1998 році житловий будинок. В 2014 році він звернувся до Лиманівської сільради із заявою про приватизацію цієї ділянки, однак йому було відмовлено в зв'язку з тим, що ділянка, на яку він претендує, знаходиться в межах земельної ділянки АДРЕСА_2, на яку рішенням Лиманівської сільради № 14 від 25 травня 2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_9 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (далі - Технічна документація). На підставі цього рішення відповідачка ОСОБА_9 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 18 жовтня 2010 року площею 0,2173 га.

Позивач, посилаючись на те, що під час прийняття органом місцевого самоврядування зазначеного рішення, порушені його права на користування земельною ділянкою АДРЕСА_1, просив суд визнати незаконними та скасувати вказане рішення та державний акт на право власності на земельну ділянку, а також скасувати державну реєстрацію цієї земельної ділянки.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_9 звернулась з зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_2.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2016 року в задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов.

Рішення суду в частині зустрічного позову сторони не оскаржували.

В зв'язку з ліквідацією Лиманівської сільради ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 9 лютого 2017 року до участі в справі залучено Галицинівську сільську раду Вітовського району Миколаївської області (далі - Галицинівська сільрада), як процесуального правонаступника відповідача Лиманівської сільради.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_11, якої належала ? частина житлового будинку АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 5 березня 1982 року (т. 1 а.с. 183), а також земельна ділянка за цією ж адресою, загальною площею 0,178 га, на підставі державного акту на землю серія НОМЕР_3 від 28 серпня 1995 року (т. 1 а.с. 18).

Як вбачається зі змісту рішення Лиманівської сільради № 3 від 3 травня 2000 року, пояснень представника Галицинівської сільради та записів в погосподарських книгах, нумерацію будинку АДРЕСА_2 було змінено на номер АДРЕСА_2.

За життя ОСОБА_11 склала заповіт від 17 вересня 2003 року, за яким заповіла вказаний будинок та земельну ділянку, а також все інше майно ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 179).

Остання своєчасно звернулась до нотаріуса та 28 жовтня 2009 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку та частину житлового будинку (т. 1 а.с. 191, 193).

25 травня 2010 року рішенням Лиманівської сільради № 14 затверджено Технічну документацію, та передано у приватну власність ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,2173 га, за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 6).

На підставі цього рішення ОСОБА_9 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 18 жовтня 2010 року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_7 зазначав, що він в 1998 році побудував будинок на земельній ділянці АДРЕСА_1, площею 0,06 га, яку придбав у своєї матері ОСОБА_11 за договором купівлі-продажу. А тому, з цього часу є користувачем земельної ділянки, що підтверджується записами в погосподарських та земельно-кадастрових книгах. Між тим, на думку позивача, його земельну ділянку неправомірно включено до площі земельної ділянки відповідачки ОСОБА_9

При цьому, позивач посилався на існування в земельно-кадастровій книзі запису про такий договір купівлі-продажу.

Крім того, представник позивача вважав, що укладення такого договору відбулось в 1998 році та могло бути підтверджено відповідним записом в книгах вчинення нотаріальних дій, однак таких книг за цей період в сільській раді не збереглось.

Виходячи з підстав заявленого позову, на спірні правовідносини щодо набуття права користування вказаною земельною ділянкою розповсюджуються положення Земельного кодексу України 1990 року.

Відповідно до ст. 18 ЗК України 1990 року придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку.

Отже, право власності на земельну ділянку має бути підтверджено нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу.

При цьому, відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат», такий договір мав бути посвідчений саме в державній нотаріальній конторі або приватним нотаріусом, оскільки за ст. 37 цього Закону, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до повноважень посадових осіб виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, не входило право вчиняти такі нотаріальні дії, як посвідчення угод.

Отже, один лише запис в поземельній книзі про договір купівлі-продажу, в якому не зазначено ні сторін угоди, ні предмету відчуження, ні його вартості, ні навіть дати укладення такого правочину, не може бути достатнім доказом продажу ОСОБА_11 частини своєї земельної ділянки площею 0,06 га своєму сину - ОСОБА_7

Наявність у справі документів, зокрема, довідки-характеристики та довідки про оцінку земельної ділянки, з яких вбачається, що ОСОБА_11 в 1998 році готувала документи на відчуження частини земельної ділянки, в тому числі, шляхом дарування, не можуть бути достатніми доказами того, що ОСОБА_11 дійсно реалізувала свої наміри щодо відчуження частини своєї земельної ділянки.

Не можуть прийматись до уваги, доводи апеляційної скарги про те, що підставою правомірного користування позивачем спірною земельною ділянкою АДРЕСА_1, можуть бути лише записи в погосподарських та земельно-кадастрових книгах.

На момент виникнення спірних правовідносин, чинне законодавство дійсно відносило до документів, які посвідчують право на земельну ділянку відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Зазначений висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року № 6-31цс12 виходячи з аналізу ст. 23 ЗК України 1990 року та Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Між тим, вказана правова позиція зроблена щодо земельної ділянки, яка надана в порядку приватизації. А тому, має застосовуватись лише у справах, по яких предметом спору, є земельні ділянки, які надані безоплатно в порядку приватизації.

По даній же справі, доказів того, що земельна ділянка АДРЕСА_1 була надана позивачу сільською радою безоплатно в порядку приватизації відсутні.

До того ж, судом встановлено, що земельна ділянка АДРЕСА_1, на яку претендує позивач, знаходиться в межах земельної ділянки АДРЕСА_2, яка раніше належала його матері ОСОБА_11

Такий висновок зроблено судом виходячи з досліджених по справі доказів, а саме, пояснень свідка ОСОБА_12, яка є власником суміжної земельної ділянки, свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які були працівниками Лиманівської сільради, а також поясненнями самого позивача ОСОБА_7, який не заперечував того, що межі земельної ділянки АДРЕСА_2 не змінювались з часу отримання в 1995 році його матір'ю ОСОБА_11 державного акту на землю, огорожі, які відокремлювали земельну ділянку матері, не переносились, а також підтвердив, що збудував будинок на земельній ділянці матері.

Крім того, як вбачається зі змісту пояснювальної записки до Технічної документації, площа земельної ділянки АДРЕСА_2 по фактичному користуванню хоча і більше ніж площа по державному акту на 0,393 га та складає 0,2173 га, але оскільки земельна ділянка з усіх сторін знаходиться в заборах та парканах, відносно яких і проводилась горизонтальна зйомка, а межі були погоджені з суміжними землекористувачами, то технічна документація розроблена саме на площу 0,2173 га.

Відповідно до ст. 17 ЗК України 1990 року, передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Отже, враховуючи те, що спірна земельна ділянка, на яку претендує позивач, знаходиться в межах земельної ділянки, яка раніше перебувала у власності його матері - ОСОБА_11, обов'язковою умовою отримання позивачем у користування чи у власність в порядку приватизації спірної земельної ділянки площею 0,06 га, є рішення сільради про вилучення такої ж частини земельної ділянки у ОСОБА_11

Між тим, доказів прийняття такого рішення матеріали справи не містять.

До того ж, доводи ОСОБА_7 про те, що спірне рішення сільради перешкоджає йому отримати у власність земельну ділянку АДРЕСА_1 шляхом приватизації, суперечить іншим доводам, в яких позивач посилався на те, що придбав спірну ділянку за договором купівлі-продажу.

Виходячи з наведеного, зокрема того, що межі земельної ділянки відповідачки не змінились, доводи представника позивача про те, що збільшення площі земельної ділянки АДРЕСА_2 на 0,393 га, відбулось за рахунок земельної ділянки АДРЕСА_1, також є необґрунтованими.

Доводи апелянта про те, що при виготовленні технічної документації з ним не було погоджено межі як суміжним землекористувачем, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення сільради.

Як передбачено Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, яка була чинною на час прийняття оскаржуваного рішення сільради, технічна документація зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включає кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки (п.1.16).

Згідно ч. 2 ст. 198 ЗК України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Таким чином, погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами є однією з умов для виготовлення кадастрового плану земельної ділянки, який є невід'ємною частиною технічної документації зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку.

При цьому, в розумінні даної норми, землекористувачі мають бути належними, тобто такими, що набули право користування відповідною земельною ділянкою на підставах, передбачених законом.

Між тим, як зазначалось вище, позивачем ОСОБА_7 не надано належних доказів правомірного користування земельною ділянкою АДРЕСА_1.

За такого, колегія суддів вважає, що при виготовленні Технічної документації на земельну ділянку відповідачки ОСОБА_9, на сільраду не могло бути покладено обов'язок узгодити межі цієї земельної ділянки з позивачем ОСОБА_7

Перебування на земельній ділянці, яка належала спадкодавцю ОСОБА_11, а в подальшому отримана у спадок ОСОБА_9, самовільно збудованого позивачем будинку, також не може бути достатньою обставиною для узгодження з останнім меж спірної земельної ділянки.

Так, право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

Згідно з пп. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Статтею 105 ЦК УРСР (у редакції чинній на час будівництва спірного будинку) передбачено, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту, або з істотним відхиленням від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його.

Таким чином, самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об'єктом права приватної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Лиманівської сільради № 3 від 23 січня 1998 року ОСОБА_7 надано дозвіл на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_3.

В погосподарській книзі за 2006-2010 роки за особовим рахунком НОМЕР_4 значиться запис про домогосподарство АДРЕСА_1, головою якого є ОСОБА_7 Крім того, з 2006 року існує запис про житловий будинок загальною площею 92 кв.м.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в України (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто до 1995 року включно записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності.

Між тим, з 1996 року такі записи не можуть вважатись правовстановлюючими документами на житловий будинок.

Отже, виходячи з наведеного, а також того, що позивачем не введено в експлуатацію збудований ним в 1998 році житловий будинок, колегія суддів вважає, що у позивача не виникло права власності на цей будинок.

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про те, що право позивача на користування земельною ділянкою АДРЕСА_1, а також збудований ним житловий будинок, не підтверджено правовстановлюючими документами, а тому відсутні підстави вважати, що оскаржуваним рішенням сільради порушуються його права, є правильним.

Погоджується колегія і з висновком суду про некоректне викладення в оскаржуваному рішенні пункту 2, за яким передано у приватну власність ОСОБА_9 спірну земельну ділянку.

Між тим, вказаний недолік не впливає на права позивача, а тому також не може бути підставою для скасування вказаного рішення в цілому.

Також судом правильно відмовлено в задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування реєстрації земельної ділянки, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування спірного рішення сільради, а тому наслідують їх процесуальну долю.

Посилання представника апелянта на те, що під час прийняття Лиманіською сільрадою рішення про затвердження Технічної документації було порушено ст. 79-1 ЗК України щодо присвоєння земельній ділянці кадастрового номера, є необґрунтованими, оскільки Кодекс доповнено статтею 79-1 лише в 2011 році згідно із Законом № 3613-VI від 7 липня 2011 року, а тому вона не може застосуватись до спірних правовідносин, які виникли в травні 2010 року.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального чи процесуального права, апеляційна скарга не містить. Тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Лівінський І.В.

Судді: Локтіонова О.В.

Яворська Ж.М..