АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар: Тодоряк Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання страхового публічного акціонерного товариства «Ингосстрах» про визнання та виконання на території України рішення суду Російської Федерації про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1, за апеляційною скаргою страхового публічного акціонерного товариства «Ингосстрах» на ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 серпня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА :

В квітні 2016 року страхове публічне акціонерне товариство «Ингосстрах» (далі - СПАТ «Ингосстрах») звернулося до суду з клопотанням про визнання та виконання на території України заочного рішення Солнечногірського міського суду Московської області Російської Федерації від 19 грудня 2013 року про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 серпня 2016 року в задоволенні клопотання СПАТ "Інгосстрах" відмовлено.

В апеляційній скарзі стягувач СПАТ "Інгосстрах", не погоджуючись з ухвалою суду, зазначав, що у повній відповідності до норм цивільно-процесуального законодавства Російської Федерації ОСОБА_1 був повідомлений про час і місце слухання справи у вказаній цивільній справі. Відповідачу вручена копія позовної заяви з додатками, підтвердження про його повідомлення містяться в матеріалах справи, а тому просив оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна

________

22-ц/794/56/17 р. Головуючий у 1-й інстанції Казюк О.О.

Категорія: 19/25 Доповідач Литвинюк І.М.

скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні клопотання стягувача СПАТ "Інгосстрах", суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_1 був позбавлений можливості взяти участь у судовому процесі, оскільки його не було належним чином повідомлено про розгляд справи іноземним судом, а тому прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого стягувачем клопотання.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 грудня 2013 року суддею Солнечногірського міського суду Московської області Російської Федерації Філатовою Л.Є. ухвалено заочне рішення, яким з ОСОБА_1, який мешкає на території України, на користь СПАТ "Інгосстрах" стягнуто грошові кошти в розмірі 201 301,58 руб., та судовий збір в розмірі 5 213,02 руб.. Дане судове рішення набрало законної сили 10 червня 2014 року.

Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладеною державами - членами СНД у м. Мінську 22 січня 1993 року (далі - Мінська Конвенція), визначено порядок визнання і допуску до виконання рішень, постановлених судами держав СНД.

Мінська Конвенція була ратифікована Верховною Радою України, тому її положення обов'язкові для виконання на території України.

Згідно з ч. 1 ст. 53 Мінської Конвенції клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню.

Водночас, порядок розгляду клопотання передбачений нормами ЦПК України.

Відповідно до ст. 390 ЦПК України рішення іноземного суду визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Оскільки ОСОБА_1 проживає на території Сторожинецького району Чернівецької області, надходження клопотання про визнання і виконання рішення суду іншої держави до Сторожинецького районного суду Чернівецької області не суперечило ні Мінській Конвенції, ні внутрішньому законодавству України.

За вимогами ст. 393 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або, відповідно до міжнародного договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).

Статтею 394 ЦПК України передбачені вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Зокрема, в ч. 2 зазначеної статті передбачено, що до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 53 Мінської Конвенції клопотання має супроводжуватися, зокрема, документом, з якого вбачається, що сторона, проти якої було ухвалене рішення та яка не брала участь у процесі, була належним чином та вчасно викликана до суду, а у випадку її процесуальної недієздатності, - належним чином представлена (п. «б» ч. 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 54 Мінської Конвенції суд, який розглядає клопотання про визнання і надання дозволу на примусове виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд ухвалює рішення про примусове виконання.

Якщо умови не дотримані, зокрема коли відповідач не взяв участі у процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було своєчасно і належним чином вручено виклик до суду, у визнанні рішень і наданні дозволу на примусове виконання може бути відмовлено (п. «б» ст. 55 Конвенції).

Вказані вище наслідки недотримання вимог Мінської Конвенції також закріплені в ч. 1 ст. 396 ЦПК України, відповідно до якої клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 396 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється, якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому засіданні через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи.

У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України" від 24 грудня 1999 року №12 роз'яснено, що коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює даний факт, суд повинен з'ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших, поданих сторонами, доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.

Отже, підставою для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду є наявність доказів, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, не була належним чином повідомлена про розгляд справи.

Стягувач СПАТ "Інгосстрах", звертаючись до суду із клопотанням про визнання та звернення до виконання на території України заочного рішення Солнечногірського міського суду Московської області Російської Федерації від 19 грудня 2013 року, на підтвердження того, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про день розгляду справи, додав до клопотання копії повідомлень про вручення на адресу відповідача (а.с.9-11).

Однак, у відповідності до наведених норм національного законодавства та міжнародно-правових норм копії повідомлень про вручення від 02 жовтня 2013 року та від 31 жовтня 2013 року не є доказом належного повідомлення ОСОБА_1 про день розгляду справи і не можуть підтверджувати ту обставину, що останньому було вручені повістки та матеріали позовної заяви.

Так, дані повідомлення про дату судового розгляду не містять підписів відповідальної особи поштового зв'язку про вручення рекомендованих листів, а так само відсутні підписи ОСОБА_1, а зазначено лише відділення зв'язку Їживці.

Крім того, прийнятими судом першої інстанції заходами про встановлення факту вручення рекомендованих листів боржнику не вдалося вияснити, оскільки термін зберігання архівної документації становить один рік (а.с. 30).

Матеріали клопотання хоча і містять довідку, завірену суддею Солнечногірського міського суду Московської області Російської Федерації, з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_1 завчасно та належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду справи з посиланням про наявність таких доказів в матеріалах справи і про завірені копії цих доказів, що додаються, проте відповідні докази належного повідомлення відповідача матеріали клопотання не містять.

За вказаних обставин, обов'язкові вимоги Мінської конвенції щодо долучення до матеріалів клопотання документів про підтвердження завчасного та належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи, заявником клопотання не виконані, що відповідно до положень п. «б» ст. 55 Конвенції є підставою для відмови у визнанні рішення і наданні дозволу на його примусове виконання.

З огляду на викладене, оскільки ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що позбавило його можливості приймати участь у судових засіданнях Солнечногірського міського суду Московської області по цивільній справі за позовом СПАТ «Ингосстрах» до нього про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні клопотання ПСАТ «Ингосстрах» з підстав, передбачених п. 2. ч. 2 ст. 396 ЦПК України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу страхового публічного акціонерного товариства «Ингосстрах» відхилити.

Ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: