Провадження № 22-ц/790/108/17 Головуючий 1 інстанції - Овсянніков В.С.
Справа № 619/129/16-ц Доповідач - Бровченко І.О.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Малінської С.М., Яцини В.Б.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Банк «Меркурій», ОСОБА_3 про визнання договору застави недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, ПАТ Банк «Меркурій про визнання договір застави виробничого обладнання від 28 вересня 2012 року недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 31 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ПАТ Банк «Меркурій» було укладено договір №18-06П-23 про надання споживчого кредиту. З метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, 28 вересня 2010 року ОСОБА_1 та ПАТ Банк «Меркурій» було укладено договір №02/2-08-209 застави виробничого обладнання, відповідно до якого в заставу ПАТ Банк «Меркурій» було передано рухоме майно відповідно до додатку №1 договору застави, а саме: SEТ 092FF, клас обладнання 5 в кількості двох штук. 10 серпня 2015 року ПАТ Банк «Меркурій», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в АТ Банк «Меркурій» звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Рухоме майно, яке було передано ОСОБА_3 в заставу за кредитним договором, є спільною власністю подружжя, а отже перед укладенням правочину щодо розпорядження цим майном, необхідно було отримати її згоду, як дружини ОСОБА_3 Натомість вона своєї згоди на передачу спільного рухомого майна в заставу не давала, про укладення договору застави між її чоловіком ОСОБА_3 та ПАТ Банк «Меркурій» дізналась тільки в жовтні 2015 року, коли на адресу її та ОСОБА_3 проживання прийшла поштою позовна заява про звернення стягнення на предмет застави за двома договорами.

Договір №02/2-08-208 застави виробничого обладнання від 28 вересня 2012 року укладений між ОСОБА_3 та ПАТ Банк «Меркурій» виходить за межі дрібного побутового, а отже за її позовною заявою має бути визнаний судом недійсним.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 червня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 31 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ПАТ Банк «Меркурій» було укладено договір №18-06П-23 про надання споживчого кредиту.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором 28 вересня 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір №02/2-08-209 застави виробничого обладнання SET 092 FF у кількості 2 шт. При укладанні договору ОСОБА_1 засвідчила, що майно нікому другому не продане, під забороною (арештом) та в податковій заставі не перебуває, судових справ щодо нього не ведеться. Ніяких прав третіх осіб на майно не має. Майно, що передається у заставу, не підлягає вилученню і вільне від зобов'язань, крім тих, що передбачені цим договором.

Крім того, 28 вересня 2012 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір № 02/2-08-208 застави виробничого обладнання. Згідно пунктів 1.2, 1.4.1, 1.4.2 договору застави ОСОБА_3 у забезпечення своїх зобов'язань по кредитному договору передав у заставу банку рухоме майно, що належить заставодавцю на праві власності, а саме в'язальні машини, склад та кількість яких визначається згідно з Додатком № 1 до цього договору. ОСОБА_3 засвідчив, що майно нікому другому не продане, під забороною (арештом) та в податковій заставі не перебуває, судових справ щодо нього не ведеться. Ніяких прав третіх осіб на майно не має. Майно, що передається у заставу, не підлягає вилученню і вільне від зобов'язань, крім тих, що передбачені цим договором.

Відповідно до договору купівлі-продажу №04-2006 від 04 квітня 2006 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, договору купівлі-продажу №1/02-2005 від 09.02.2005 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, розписки ОСОБА_6 від 04 листопада 2005 року про продаж ОСОБА_3 обладнання, останній придбав виробниче обладнання у кількості 69 найменувань в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1

Як вбачається з свідоцтва про одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, зареєстрованому міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції 24 квітня 2004 року за актовим записом №415.

Договір №02/2-08-208 застави виробничого обладнання від 28.09.2012 року був укладений на момент перебування позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення договору застави ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, позивач не довела тієї обставини, що під час укладення договору щодо спільного майна її чоловік ОСОБА_3 та контрагент за таким договором (ПАТ Банк «Меркурій») діяли недобросовісно.

З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та судове рішення відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, за змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що ухвалене Дергачівським районним судом Харківської області судове рішення відповідає вищезазначеній правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, оскільки суд правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору.

З матеріалів справи вбачається, що при укладанні договору застави № 02/2-08-208 від 28 вересня 2012 року ОСОБА_3 засвідчив, що майно належить йому на праві власності, ніяких прав третіх осіб на майно не має та останнє вільне від зобов'язань.

Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, які свідчать про те, що на час укладення договору застави банк не знав і не міг знати про те, що спірне майно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та ОСОБА_1 не надала згоди на укладення цього договору, а сам ОСОБА_3 приховав цю інформацію, не лише не повідомивши про це банк, а повідомив про протилежне.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування до спірних правовідносин вимог ст. 65 СК України, ст. 578 ЦК України не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів та непогодження з їх оцінкою судом першої інстанції, і на правильність висновків суду не впливають.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді -