АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/1950/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2864/17Головуючий у 1-й інстанції Сьоря С. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Пікуля В.П., Прядкіної О.В.

За участю секретаря : Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 3 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні домоволодінням шляхом вселення та встановлення порядку користування будинком та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 3 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_5 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні домоволодінням шляхом вселення та встановлення порядку користування майном задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7перешкоди в користуванні житлом та вселено ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7до будинку №17 по пров. Суворова в м. Кременчуці.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_5 в іншій частині відмовлено.

В задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7про виселення без надання іншого жилого приміщення, зобовязання вчинити дії відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_5по 320 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування фактичних обставин по справі, проситьрішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити з підстав, визначених положеннями ст.ст. 401,402,403 ЦК України.

Також апеляційну скаргу подала ОСОБА_4, яка просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити лише її позовні вимоги. Зокрема наполягає на тому, що позивач разом з родиною вселився самовільно до її будинку, створює конфліктні ситуації, а відтак підлягає виселенню на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом, ОСОБА_4 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою провулок Суворова, 17 в м. Кременчуці, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.09.1988 року.

Вказаний житловий будинок складається з наступних приміщень: сіни 1 -1 площею 10,2 кв.м., кухня 1 - 2 площею 10,7 кв.м., кімната 1 - 3 площею 7,9 кв.м., кімната 1 - 4 площею 9,2 кв.м., кімната 1 - 5 площею 17 кв.м.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4, а з 29.03.2002 року його дружиною є ОСОБА_5

Вказані особи зареєстровані в зазначеному домоволодінні - ОСОБА_3 як член сімї власника будинку з 26.10.1999 року, а його дружина ОСОБА_5 з 03.12.2003 року.

Від шлюбу позивачі мають двох дітей - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване місце проживання яких з 28.01.2016 року є пров. Суворова, 17 в м. Кременчуці.

Згідно довідки ТОВ «Добробит» від 28.12.2015 року № 1264/34 за спірною адресою пров. Суворова, 17 зареєстровані: відповідач ОСОБА_4 з чоловіком ОСОБА_8, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 разом з дітьми ОСОБА_9 та ОСОБА_6 та ще один син відповідача ОСОБА_5

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вказували на те, що вони разом з дітьми, будучи зареєстрованими за спірною адресою, проживали у виділеній їм відповідачем кімнаті з травня 2015 року, проте не мають можливості там проживати на даний час внаслідок конфліктної ситуації з власником будинку.

Після уточнення та збільшення позовних вимог, просили усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом їх вселення та встановити порядок користування будинком, виділивши їм для проживання кімнату 1-5 площею16,88 кв.м.

В своїй зустрічні позовній заяві ОСОБА_4 просила виселити позивачів за первісним позовом з належного їй будинку, вказуючи, що її син ОСОБА_3 разом з сімєю не проживав в ньому протягом 12 років, а в травні 2015 року самовільно вселився до будинку, що призвело до утворення конфліктної ситуації та неможливості подальшого сумісного проживання.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову в частині усунення перешкод шляхом вселення, місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 разом з родиною мають право на проживання в будинку, оскільки в свій час вселились до нього як члени сімї власника житла за його згоди, тривалий час мають в ньому зареєстроване місце проживання, у звязку з чим на підставі ст. 64 ЖК України на них поширюються гарантії, визначені положеннями ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні вимог про встановлення порядку користування домоволодінням, суд, на підставі висновків проведеної експертизи, дійшов висновку про неможливість виділення сімї позивачів прохідної кімнати 1-5, зазначивши при цьому, що право на виділення того чи іншого житлового приміщення, яке мають право займати позивачі як члени сімї власника будинку, повинно визначатись самим власником, оскільки в противному випадку буде порушуватись гарантоване законом право власника на володіння та розпорядження своїм майном.

Постановляючи рішення в частині зустрічних вимог, суд дійшов висновку про їх безпідставність та не доведеність, оскільки ОСОБА_4 не було надано жодного доказу існування обставин, з якими статті 109 та 116 ЖК України повязують можливість виселення без надання іншого житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Так, за змістом статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено та не спростовано відповідачем, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були зареєстровані в спірному будинку зі згоди його власника ОСОБА_4 (ОСОБА_3 як син власника в 1999 році, а його дружина ОСОБА_5 в 2003 році).

В травні 2015 року сімя позивачів за згодою власника будинку ОСОБА_4 вселилась до домоволодіння та проживала в ньому до квітня 2017 року.

Внаслідок існування конфліктної ситуації та постійних побутових сварок, власник житла обмежила доступ сімї позивачів до належного їй будинку, внаслідок чого останні були змушені тимчасово проживати за іншою адресою.

Місцевим судом також встановлено, що власник будинку ОСОБА_4 продовж 2015-2017 р.р. в передбаченому законом порядку не зверталась до суду з вимогами про виселення позивачів чи визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Лише в ході розгляду первісного позову, нею було предявлено зустрічний позов про їх виселення на підставі вимог ст.ст. 109,116 ЖК України.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Між тим, в ході розгляду справи ОСОБА_4 не було надано жодних належних та достатніх доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких ст.116 ЖК України повязує можливість бути виселеним без надання іншого жилого приміщення,

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_10 разом з родиною має право на проживання в належному його матері будинку по пров. Суворова, 17 в м. Кременчуці. Доказів які-б свідчили про самовільне вселення позивачів до будинку ОСОБА_4 не надала, як і не надала доказів які-б були підставою для виселення позивачів в розумінні статті 116 ЖК України.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 не містить нових фактів чи засобів доказування, які-б спростували висновок суду першої інстанції щодо недоведеності обставин, якими обґрунтовані зустрічні позовні вимоги про виселення позивачів.

Зокрема, не заслуговує на увагу твердження апелянта про те, що не проживаючи в належному їй будинку тривалий час сімя позивачів втратила право на користування останнім, оскільки з такими позовними вимогами вона до суду не зверталась, тому вказані особи не визнавались такими, що втратили право на користування житловим будинком.

Разом з цим не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_10 ОСОБА_2 щодо неправомірної відмови суду в задоволенні вимоги про встановлення порядку користування домоволодінням.

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом при вирішенні спору в цій частині помилково не застосовані норми ст. 401 ЦК України, які регулюють питання особистого сервітуту та не в повній мірі дотримано положення ст. 405 ЦК України щодо наявного у членів сімї власника житла права на користування цим житлом.

Проте, судом першої інстанції здійснено судовий захист інтересів членів сімї позивачів саме на підстав ст. 405 ЦК України та ст. 154 ЖК України.

При цьому, суд обґрунтовано відмовив в праві позивачів на встановлення порядку користування конкретною житловою кімнатою 1-5 в належному відповідачу будинку, оскільки питання щодо того, яке саме житлове приміщення може займати сімя ОСОБА_3 повинно визначатись самим власником будинку.

Як повідомили в ході розгляду апеляційної скарги позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на даний час вони не вирішували з відповідачем як власником будинку питання надання їм для приживання тієї чи іншої кімнати, а відтак судове рішення в цій частині не може підмінювати собою право власника.

Крім того, колегією суддів звернуто увагу на помилковість посилання судом першої інстанції на положення ст. 358 ЦК України, яка не поширюється на спірні правовідносини, проте таке посилання не вплинуло на правильність висновків суду та не призвело до невірного вирішення спору.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 3 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

Повний текст судового рішення виготовлено 21 січня 2017 року.