МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
_____________________________________________________________________________
Номер провадження №2/521/1063/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Жуган Л.В.,

при секретарі Іськовій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, Шоста Одеська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси 11.07.2016 року звернулась позивач ОСОБА_2 із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона постійно проживає та зареєстрована в квартирі №27, по вул. Артилерійській, 2/2, в м. Одесі, яка залишилась їй після смерті батьків, належить їй на підставі свідоцтва про право власності від 14.06.1994 року.

Позивач вказує, що з кінця 1998 року стан її здоровя поступово погіршувався, з 1999 року вона перебуває на обліку у лікаря-психіатра. Оскільки характер захворювання позивача передбачає необхідність постійного догляду за нею, з 26.01.2005 року у квартирі ОСОБА_2 з її дозволу, був зареєстрований її син ОСОБА_4, який постійно проживає разом із позивачем.

15.06.2005 року позивач звернулась до Шостої одеської державної нотаріальної контори та склала заповіт на користь свого сина ОСОБА_4, та рідної сестри ОСОБА_3, про що їх повідомила. Позивач вказує, що її сестра ніколи не претендувала на квартиру, однак з 2010 року стала наголошувати ОСОБА_2 про те, що вона неправильно склала заповіт.

З 05.03.2007 року позивач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи по причині загального захворювання, у той час її сестра постійно приїжджала та піклувалась про ОСОБА_2 Однак, в червні 2016 року виникла необхідність надати всі правовстановлюючі документи на квартиру позивача у звязку з утворенням ОСББ, та позивачу стало відомо, що квартира №27, по вул. Артилерійській, 2/2, в м. Одесі перейшла у власність її сестри ОСОБА_3, згідно договору Дарування р. №6-912 від 16.06.2011 року.

Позивач вказує, що памятає, як у 2011 році її сестра, за відсутності її сина, привела до квартири ОСОБА_2 чоловіка, якого представила нотаріусом та при ньому обманним шляхом змусила підписати документи, тобто ввела позивача в оману щодо правової природи правочину, скориставшись при цьому похилим віком та безпорадним станом позивача.

Укладання договору дарування квартири не відповідає внутрішній волі позивача та життєвим обставинам, що склалися, підписання договору дарування є вкрай невигідним для позивача, та вона мала намір залишити квартиру єдиному сину, який постійно доглядає за ОСОБА_2, з підстав чого позивач просить суд визнати договір дарування 45/100 частин квартири №27, по вул. Артилерійській, 2/2, в м. Одесі, укладений 16.06.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений Шостою одеською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 6-912, недійсним з дня його укладення.

В процесі розгляду справи позивач ОСОБА_2 подала до суду заяву про збільшення позовних вимоги, згідної якої просила також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 3000 грн., яка полягає у спричиненні позивачу душевної травми та моральних стражданнях.

Представник позивача ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_4, та як третя особа, їх представник за довіреністю ОСОБА_5, в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 особисто та її представник за договором-доручення про надання правової допомоги ОСОБА_6, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вислухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не обґрунтовані тому не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 45/100 частин квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належала на праві власності ОСОБА_2, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 14.06.1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованим за №8-3030.

Відповідно до технічного паспорту, виданого КП «Одеське міське БТІ та РОН» 19.05.2011 року, на 45/100 частин квартири АДРЕСА_2, що знаходилась у власності ОСОБА_2, вбачається, що частина квартири, належна позивачу, розташована на 2-му поверсі 3-ти поверхового будинку та складається з 2-х житлових кімнат, загальна площа квартири 143,3 кв.м.

Згідно Довідки (виписки з домової книги про склад сімї та реєстрацію) №1612 від 27.08.2013 року, вказано, що в квартирі АДРЕСА_2, проживають та зареєстровані: ОСОБА_2 (відповідальна) з 15.03.1973 року, ОСОБА_4 - її син, з 26.01.2005 року.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому)безоплатно майно (дарунок) у власність. Предметом договору відповідно до ст. 718 ЦК України можуть бути і нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, відповідно до ст.719 ЦК України.

З матеріалів нотаріального провадження, витребуваного судом з Шостої одеської державної нотаріальної контори, встановлено, що 16.06.2011 року, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3, попередньо ознайомившись з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, уклали договір дарування, відповідно до умов якого: ОСОБА_2 подарувала та передала у власність, а ОСОБА_3, прийняла в дар та прийняла у власність 45/100 частин квартири під №27, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2.

Вищевказаний Договір посвідчений 16.06.2011 року, державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, та зареєстрований в реєстрі за №6-912.

Відповідно до п. 4 Договору, Дарувальник свідчить, що частина квартири, яка є предметом вказаного договору, на момент її передання, боргом не обтяжена, нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною (арештом), в податковій заставі не перебуває, права, претензії третіх осіб та будь-які сервітути на зазначену частину квартири відсутні.

Згідно п. 7 Договору зазначено, що зміст п. 2 ст. 59 СК України сторонам розяснено, відчужувач свідчить, що інтереси членів її сімї укладенням цього договору не порушуються.

В пункті 15 Договору також вказано: «Договір прочитано нам, сторонам договором, нотаріусом уголос, з одночасним усним перекладом тексту з української мови та російську мову», Договір містить особистий підпис позивача ОСОБА_2

В матеріалах нотаріального провадження по укладанню спірного Договору наявна заява ОСОБА_2 від 16.06.2011 року до Шостої одеської державної нотаріальної контори, згідно якої позивач повідомила, що у шлюбі не перебуває та частина квартири, вказана в договорі дарування придбана нею на власні кошти, поза шлюбом, та є її особистою приватною власністю, та не є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначена заява містить особистий підпис ОСОБА_2

Крім того, при укладанні спірного Договору, позивачем ОСОБА_2 надано наступні правовстановлюючі документи на частину квартири №27, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2: Розпорядження органу приватизації від 14.06.1994 року №38468, Свідоцтво про право власності на житло від 14.06.1994, видане Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради та Довідку (виписка з домової книги про склад сімї та прописку) №349 від 28.04.2011 року, видану Дільницею №8 КП ЖКС «Черьомушки» на імя ОСОБА_2, які наявні в матеріалах нотаріального провадження по укладанню спірного Договору.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №20881179 від 19.10.2016 року, вбачається, що право власності відповідача ОСОБА_3 на вищевказану квартиру зареєстровано з 29.06.2011 року у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З досліджених судом доказів, встановлено, що Договір дарування від 16.06.2011 року укладений відповідно до норм чинного на той час законодавства, його укладання відповідало дійсному волевиявленню позивача ОСОБА_2 та було направлено на відчуження належної їй частини квартири на користь відповідача з усвідомленням наслідків такого відчуження.

Суд враховує, що в матеріалах справи наявний Заповіт від 15.06.2005 року, посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, згідно якого ОСОБА_2 заповідала: належні їй на праві особистої приватної власності 18/100 частин квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4; належні їй на праві особистої приватної власності 27/100 частин квартири АДРЕСА_2, та все інше майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, та взагалі все те, що на день смерті буде належати їй по закону ОСОБА_3, що також свідчить про наміри позивача залишити у власність більшу частину квартири саме своїй сестрі відповідачу ОСОБА_3

Позивач у поданій позовній заяві просить суд визнати недійсним спірний Договір дарування посилаючись на те, що вказаний договір не відповідає її внутрішній волі та був вчинений під впливом обману, з урахуванням її похилого віку та безпорадного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.ст. 57, 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З наданих позивачем доказів, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи по причині загального захворювання, що підтверджується Довідкою МСЕК №026880, та з Індивідуальної карти медичного хворого №1255/08 від 27.01.1999 року, вбачається, що позивач з 1999 року перебуває під наглядом лікаря-психолога.

Суд не приймає до уваги надані позивачем в якості доказу письмові пояснення її сусідки ОСОБА_8, оскільки такі пояснення не посвідчені уповноваженою на те особою, в них відсутні зазначення про попередження особи про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, та не вказано на підставі чого встановлено, що саме ОСОБА_8 складала такі письмові пояснення.

Суд критично ставиться до наданих позивачем в якості доказів платіжних документів про оплату комунальних послуг за квартиру №27, по вул. Артилерійській, 2/2, в м. Одесі, оскільки такі докази не стосуються предмету заявлених вимог.

Так, за ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Всупереч наведеним нормам, позивачем ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів на підтвердження укладання спірного Договору дарування від 16.06.2011 року внаслідок обману, або помилки, а саме щодо наявності умислу в діях відповідача ОСОБА_3, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, не доведено сам факт обману.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В порушення наведених норм, позивачем ОСОБА_2 жодними доказами не доведено, що вказаний правочин був вчинений саме під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, не підтверджено, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, в ході судового розгляду посилання позивача, що договір дарування від 16.06.2011 року було укладено внаслідок обману, помилки, під впливом тяжкої обставини, не знайшли свого підтвердження, з підстав чого вимоги позивача про визнання договору дарування від 16.06.2011 року недійсним не підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення відшкодування спричиненої моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд виходить з положення ст. 23 ч.1 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина друга ст. 23 ЦК України встановлює, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно ст. 23 ч.3 ЦК України, моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. Як регламентує ч.4 вказаної статті ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Враховуючи те, що позивачем ОСОБА_2 не доведено заподіяння їй будь-якої шкоди відповідачкою, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн. не підлягають задоволенню.

Представник відповідача ОСОБА_3 за договором-дорученням про надання правової допомоги ОСОБА_6 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Суд враховує, що оспорюваний договір дарування був укладений 16.06.2011 року та із даним позовом ОСОБА_2 звернулась лише 11.07.2016 року, на підставі чого вбачається, що позивачем було пропущено строк позовної давності.

З метою встановлення дійсних обставин справи, судом дослідженні подані докази, та встановлено, що не знайшло свого підтвердження заявлене позивачем ОСОБА_2 порушення її особистих прав та інтересів, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог по суті.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, Шоста Одеська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування 45/100 частин квартири АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого Шостою Одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер 6-912, недійсним з дня його укладання, стягнення моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: Л.В. Жуган