Справа № 520/99/17
Провадження № 2/520/54/17
07 березня 2017 року
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Прохорова П.А.,
при секретарі Цвігун А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Заступника прокурора Одеської області що діє в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про витребування земельної ділянки,
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.09.2007 року у справі №2-2983/2007 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 міського управління земельних ресурсів ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_1 регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» та визнано за позивачем право власності на земельну ділянку загальною площею 800 кв.м., яка розташована в м. Одесі по вул. Дм. Донського, 59.
Вказане рішення оскаржувалось ОСОБА_1 міською радою та прокуратурою Київського району м. Одеси, проте за заявою апелянтів, вказані апеляційні скарги були повернуті.
В подальшому на підставі договору дарування земельної ділянки від 30.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_4, вказана земельна ділянка подарована ОСОБА_2.
Відповідно до інформації Управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області від 21.11.2016 року, №10-1505-0.15-5771/2-16 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.12.2016 року, і.№: 76138894 інші переходи прав власності на вказану земельну ділянку не реєструвались.
Таким чином, прокурор вказує, що на підставі вищевказаного рішення суду з комунальної власності територіальної громади м. Одеси вибула земельна ділянка загальною площею 0,0800 га, яка розташована в м. Одесі по вул. Дмитрія Донського, 59.
Прокурор стверджує, що право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку було набуто неправомірно, відповідно відсутня і правова підстава для видачі їй державного акту на землю, договір щодо відчуження цієї земельної ділянки є незаконним, як є незаконним подальше її відчуження, у звязку з чим, вказана земельна ділянка підлягає вилученню з незаконного володіння ОСОБА_2. за рішенням суду та поверненню до власності територіальної громади м. Одеси.
Прокурор вважає, що при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 порушено права та інтереси держави в особі ОСОБА_1 міської ради, яка встановлює єдиний порядок для громадян та юридичних осіб по реєстрації, перереєстрації земельних ділянок, зміну їх цільового призначення, нерухомого майна, отримання у власність земельних ділянок і отримання державних актів.
У судове засідання 07.03.2017 року прокурор не зявився, надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_1 міської ради про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 07.03.2017 року не зявився, повідомлявся належним чином.
Відповідач про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, шляхом надсилання судової ухвали та повісток, однак у жодне судове засідання не зявилась, про поважність причин відсутності не повідомила.
06.02.2017 року представник відповідача через канцелярію суду надав письмові заперечення на позовну заяву. Згідно поданої заяви представник відповідача вважає свого довірителя добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, яка потерпіла від дій громадян ОСОБА_5, ОСОБА_6, ТОВ "Берег-Стройгруп", та з такого просив суд відмовити у задоволенні заявлених до неї позовних вимог та про визнання її добросовісним набувачем земельної ділянки. У судове засідання, що було призначено на вказану дату представник позивача нез'явився, судова повістка про виклик відповідача у таке засідання була вручена відповідачу 24.01.2017 року, про що свідчить відповідне зворотнє повідомлення.
13.02.2017 року представник відповідача подав до канцелярії суду заву про відкладення судового засіданняу справі, що призначено на 16.02.2017 року у зв'язку з перебуванням такого представника у відпустціу період з 16.02.2017 року по 24.02.2017 року. У відповідне судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце його проведення повідомлявся шляхом здійснення телефонограми за наданим ним номером телефону. Направлена на адресу відповідача судова повістка про її виклик у вказане засідання була повернута до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання".
24.02.2017 року представник відповідача знову звернувся до суду з заявою про перенесення призначеного на 07.03.2017 року судового засідання на 06.03.2017 року або на 20.03.2017 року у зв'язку з його відпусткою з 07.03.2017 року.
Наведені заяви вказують на обізнаність представника відповідача щодо розгляду справи.
При цьому суд вказує на те, що відповідно до положень ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Разом з тим вказані особою причини неявки у судове засідання підлягають оцінці, та не всі з них можуть бути визнані поважними.
Зокрема наведені представником відповідача причини перебування у короткострокових відпустках, що за своїми строками збігаються з датами судових засіданнь у справі, без надання відповідних доказів (зокрема відомостей про планування відпустки, про заздалегідь придбані квитки чи путівки), не є поважною причиною для невки у судове засідання відповідача та його представника, що вказує на зловживання стороною відповідача відповідним правом та на умисне затягування провадження у справі.
Третя особа про час та місце судових засідань повідомлялася належним чином, у судові засідання не зявився, про поважність причин відсутності не повідомив, письмових заперечень проти позову не надав.
Відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.09.2007 у справі №2-2983/2007 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 міського управління земельних ресурсів ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_1 регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» та визнано за позивачем право власності на земельну ділянку загальною площею 800 кв.м., яка розташована в м. Одесі по вул. Дм. Донського, 59.
У подальшому, на підставі договору дарування земельної ділянки від 30.11.2009, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_4, вказана земельна ділянка подарована ОСОБА_2.
На даний час спірна земельна ділянку знаходиться у власності ОСОБА_2.
Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації та посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку.
Згідно п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, технічна документація зі користування земельною ділянкою включає виписку з рішення відповідної ради або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду.
Відповідно до вимог ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Окрім того, відповідно до вимог ч. 1. ст.153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 373 ЦК України, що регламентує право власності на земельну ділянку, містить аналогічну по суті норму згідно якої право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.
Згідно ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.
Відповідно до п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють міські ради.
Таким чином, власником земельної ділянки до моменту її незаконного відчуження була ОСОБА_1 міська рада як орган, що уповноважений по закону розпоряджатися землями комунальної власності, чиї інтереси в даному випадку порушені.
Отже, передачею земельної ділянки у власність ОСОБА_3, потім ОСОБА_2 порушено права та інтереси держави в особі ОСОБА_1 міської ради, яка встановлює єдиний порядок для громадян та юридичних осіб по реєстрації, перереєстрації земельних ділянок зміну їх цільового призначення, нерухомого майна, а також отримання у власність земельних ділянок і отримання державних актів на них.
Відповідно до ст. 121 Конституції України представництво інтересів держави у суді покладається на органи прокуратури України.
Згідно до ч. 5 ст. 36-1 Закону України підставою для представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних політичних та інших інтересів внаслідок протиправних дій фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Таким чином прокурор самостійно визначає підстави для представництва в судах, форму його здійснення. Державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України. Так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі державних інтересів є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на охорону землі як національного багатства.
Статтею 1 Земельного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-199 від 8 квітня 1999 року державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі державних інтересів є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на охорону землі, як національного багатства.
Відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передане у звязку із виконанням договору та відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Спірне майно було предметом судового розгляду та за рішенням суду право власності на нього визнано за іншою особою, проте дійсний власник не був стороною зазначеного правочину.
Суд приймає до уваги, що при розгляді справи Київським районним судом м. Одеси Одеська міська рада була визначена в якості відповідача, однак у судовому засіданні її представник заперечував проти задоволення позову.Вказане рішення оскаржувалось ОСОБА_1 міською радою та прокуратурою Київського району м. Одеси, проте за заявою апелянтів, вказані апеляційні скарги були повернуті.
Окрім того, при відчуженні майна не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем в порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у від 11.02.2015 у справі № 6-1 цс 15.
Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.
Враховуючи, що земельна ділянка вибула з володіння власника ОСОБА_1 міської ради не з її волі іншим шляхом, вказана земельна ділянка має бути вилучена з володіння ОСОБА_2 та повернута територіальній громаді м. Одеси.
З урахуванням викладеного, вбачається, що надані стороною відповідача заперечення щодо позову спростовані, та з такого позовні вимоги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь прокуратури Одеської області.
Керуючись ст.ст. 88, 213, 215, 217, 226 ЦПК України, суд -
Позов Заступника прокурора Одеської області що діє в інтересах держави в особі ОСОБА_1 міської ради до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про витребування земельної ділянки задовольнити.
Рішення може бути оскаржене третьою особою до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача шляхом звернення із заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня оголошення ухвали про залишення заяви без задоволення.

Суддя Прохоров П. А.