УХВАЛА

іменем україни

29 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Мазур Л.М., Маляренко А.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення процентів за банківським вкладом за період прострочення повернення вкладу,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року і рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня 2016 року

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), в якому просив стягнути на його користь суму процентів за період прострочення повернення банківського вкладу у сумі 6 000 доларів США, що на день подачі позовної заяви за офіційним курсом є еквівалентом 94 260 гривень.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13 березня 2008 року між ним та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є відповідач, в особі його Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції укладено договір № 20/02-02/17 на вклад Універсальний.

Цього ж дня позивачем розміщено у зазначеному вище відділенні банку депозит у сумі 30 000 доларів США строком на 12 місяців під 25 відсотків річних. За умовами договору по закінченню строку вкладу відповідач мав сплатити ОСОБА_3 37 500 доларів США.

Також позивач посилався на те, що по закінченню строку дії договору у поверненні коштів готівкою при особистих зверненнях вкладника банк відмовляв, внаслідок чого 15 травня 2013 року ОСОБА_3 направив на адресу відповідача письмову вимогу повернути кошти шляхом безготівкового перерахування на його картковий рахунок, відкритий у цьому ж банку. Оскільки у добровільному порядку кошти так і не були перераховані. Позивач був змушений звертатися із позовом до суду. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 січня 2014 року, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, позовні вимоги задоволено Вищевказане рішення суду було виконане 07 березня 2014 року шляхом зарахування коштів на його картковий рахунок.

ОСОБА_3, вказуючи, що з моменту отримання відповідачем письмової вимоги про повернення суми вкладу до часу її виконання минуло 292 дні, просив суд стягнути з банку передбачені укладеним договором проценти за користування коштами банківського вкладу за цей період, розмір яких визначав у 6 000 доларів США.

Справа розглядалася неодноразово.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» на користь ОСОБА_3 проценти за період прострочення повернення банківського вкладу за договором від 13 березня 2008 року № 20/02-02/17 на вклад «Універсальний» у розмірі 6 тис. доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 97 446 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 26 березня

2015 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 лютого 2015 року скасовано, у позові відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 березня 2015 року скасовано, рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 лютого 2015 року залишено в силі.

Постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 лютого 2015 року, рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 березня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

15 червня 2016 року позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути на його користь 29 897,26 доларів США за період прострочення - 1 455 днів. У судовому засіданні 15 червня 2016 року Миргородський міськрайонний суд ухвалив протокольну ухвалу, якою відмовив у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 проценти за користування коштами за період з 19 травня 2013 року по 06 березня 2014 року у сумі 2 долари США 40 центів, що на день ухвалення рішення суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 59 гривень 71 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» понесені судові витрати в сумі 2 702 грн 38 коп., пропорційно до розміру позовних вимог, у яких відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня 2016 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» понесених судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року і рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким частково погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що договір банківського вкладу не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за договором після закінчення терміну його дії, тому проценти за користування грошовими коштами позивача підлягають стягненню у розмірі за вкладом на вимогу. Задовольнивши частково позовні вимоги, суд першої інстанції стягнув на користь відповідача понесені ним судові витрати пропорційно до тієї частини позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення понесених судових витрат, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при вирішенні питання стягнення судових витрат на користь відповідача відповідно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону країни «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судових витрат під час розгляду справи в суді. Разом з цим, в мотивувальній частині рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат з постановленням нового про компенсацію відповідачу понесених ним судових витрат за рахунок держави.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що13 березня 2008 року між ОСОБА_3 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі його Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції укладено договір № 20/02-02/17 на вклад Універсальний (а. с. 8-9).

На умовах цього договору 13 березня 2008 року позивачем розміщено у зазначеному відділенні відповідача депозит у сумі 30 000 доларів США строком на 12 місяців під 25 відсотків річних, як було обумовлено сторонами та закріплено умовами договору (а. с. 10). По закінченню строку вкладу Відповідач мав повернути позивачу 37 500 доларів США.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 січня 2014 року стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму вкладу разом з відсотками у національній валюті за офіційним курсом, встановленим Національним банком України, а саме у сумі 299 737,50 грн. (а. с. 4-7) Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20 лютого 2014 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 січня 2014 року залишено без змін.

Вищевказане рішення суду виконане відповідачем 07 березня 2014 року шляхом зарахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_3

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ухвалення судом рішення про стягнення грошової заборгованості не припиняє правовідносин які виникли між учасниками договору банківського вкладу, оскільки відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-111 «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Пунктом 5.4. договору банківського вкладу між сторонами від 13 березня 2008 року визначено, що банк закриває вкладний рахунок після закінчення строку дії договору. Підпунктом 2.4.1 зазначеного договору встановлено, що початком періоду нарахування відсотків є день зарахування суми грошових коштів на рахунок вкладника (13 березня 2008 року), закінченням нарахування відсотків є день закінчення строку вкладу (13 березня 2009 року). За бажанням вкладника відсотки можна отримати: готівкою, через касу банку; шляхом перерахування на картковий рахунок вкладника; шляхом перерахування на власний поточний рахунок; шляхом перерахування на власний вкладний рахунок (підпункт 2.4.2 договору).

Договором не передбачено його автоматичної пролонгації та зміни умов в односторонньому порядку. Строк дії договору не продовжується, а сторони після закінчення строку вкладу можуть укласти новий договір (пункт 6.2. договору).

Судом встановлено, що відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання банку в розмірі та на умовах, визначених договором банківського вкладу (депозиту), припинилися у строк, установлений цим договором, тобто 13 березня 2009 року. Однак закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому, згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Договір банківського вкладу від 13 березня 2008 року не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за договором після закінчення терміну його дії, тому проценти за користування грошовими коштами позивача підлягають стягненню у розмірі за вкладом на вимогу, як визначено ч. 2 ст. 1070 ЦК України.

Рішенням № 100302/Р1/1 Комітету з управління активами та пасивами АТ «Райффайзен Банк Аваль» встановлено відсоткову ставку по рахунках фізичних осіб «До запитання» у розмірі 0,01 % річних у всіх валютах.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду про повернення вкладу відповідачем було виконано 07 березня 2014 року. Таким чином, банк неправомірно утримував кошти вкладника та не повертав суму вкладу протягом 292 днів.

Суди правильгно зазначили, що банк повинен сплатити передбачені проценти за користування коштами банківського вкладу за цей період з урахуванням процентної ставки у розмірі 0,01 % річних (за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу).

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині судових витрат та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів за користування коштами за період з 19 травня 2013 року по 06 березня 2014 року, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку що відповідач за прострочення повернення вкладу протягом 292 днів (18 травня 2013 року по 06 березня 2014 року) має сплатити 2,4 доларів США: 30 000,00 дол. США х 0,01 % : 365 дні х 292 дні = 2,4 дол. США.Сума процентів за період прострочення повернення банківського вкладу у гривні складає 59,71 грн.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня 2016 року, яким рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» понесених судових витрат, а в частині стягнення з ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» на користь ОСОБА_3 проценти за користування коштами за період з 19 травня 2013 року по 06 березня 2014 року у сумі 2 долари США 40 центів, що на день ухвалення рішення суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 59 гривень 71 коп залишено без змін.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко
Судді:Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Л.М. Мазур А.В. Маляренко