Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т. В.

при секретарі - Бурячек О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання транспортного засобу об'єктом спільної сумісної власності подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогами : «Визнати автомобіль RENAULT DOKKER номер кузова НОМЕР_1, номер державної реєстрації НОМЕР_2 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1», що є предметом позову.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що з 25 квітня 1992 року та по теперішній час сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі придбано транспортний засіб - RENAULT DOKKER, 2015 року випуску, синього кольору, номер кузову НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, зареєстрований на ім'я відповідача, на придбання транспортного засобу використовувались спільні кошти подружжя, що дає підстави вважати, що це майно є спільним сумісним майном подружжя. Однак, в свою чергу відповідач наполягає, що це майно є його особистою приватною власністю, що свідчить про виникнення між сторонами спору, кому належить право власності на це й автомобіль, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що з 25 квітня 1992 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. (а.с. 4)

11 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кий Авто Холдинг» та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу автомобіля №РЧ-13700.

Відповідно до предмету вказаного Договору, продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає транспортний засіб - автомобіль DOKKER, 2015 року випуску.

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що ціна автомобіля на дату укладання даного Договору становить 428 708,00 грн. з урахуванням ПДВ, що також підтверджується даними видаткової накладної №53 від 24.02.2015 року.

Згідно з Актом передачі-прийому автомобіля від 24.02.2015 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кий Авто Холдинг» передав, а ОСОБА_2 прийняв у відповідності до умов Договору №РЧ-13700 від 11.02.2015 року автомобіля RENAULT DOKKER, номер кузову НОМЕР_1, факт оплати вартості придбаного транспортного засобу підтверджується квитанцією ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» №116160378 від 18.02.2015 року. (а.с. 9)

Згідно даних, викладених у довідці Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС, станом на 15.11.2017 року автомобіль RENAULT DOKKER, 2015 року випуску, синього кольору, номер кузову НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, значиться зареєстрованим за громадянином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_3, місце реєстрації якого зазначено: АДРЕСА_1. Зняття з обліку та перереєстрація вищевказаного автомобіля на іншого власника не проводилася.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16.

Відповідно до статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі.

Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України).

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, надані сторонами пояснення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання транспортного засобу об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки відносини, які виникли між сторонами спору стосуються особистих майнових відносин подружжя та доведення факту придбання спірного майна під час перебування у зареєстрованому шлюбі, що в силу положень статті 60 Сімейного кодексу України не потребує доведенню в судовому порядку, за відсутності спору між подружжям щодо поділу спільного майна, тому обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту спірних правовідносин.

Суд вправі не прийняти визнання позову, якщо воно протирічить закону або порушує права і охоронювані інтереси інших осіб. Визнання позову оцінюється судом в сукупності зі всіма які маються в справі матеріалами із врахуванням з'ясованих в судовому засіданні обставин справи. Процес у такому випадку не зупиняється, справа розглядається по суті з винесеним рішенням. В судовому рішенні повинна міститься оцінка визнання позову.

В розрізі даного спору, суд не приймає заяву відповідача про визнання позову, яка подана в порядку статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки висловлена відповідачем позиція щодо підстав визнання позову зводиться до констатації факту придбання майна під час перебування з позивачем у зареєстрованому шлюбі, а визнання відповідачем певних фактів є підставою лише для звільнення від доказування, як це передбачено ч.1 ст.61 ЦПК України, а не для ухвалення судом рішення, тому формальне визнання позову суд розцінює як спрямоване на припинення судового спору, закінчення судового процесу шляхом ухвалення судового рішення на користь позивача.

При цьому у п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання транспортного засобу об'єктом спільної сумісної власності подружжя є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України, ст. 328 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», ст.ст. 1, 4, 10, 11, ч. 3 ст. 27, 56, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання транспортного засобу об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я