Дата документу 11.01.2017
Справа №320/6489/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«11» січня 2017 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Сметаніної А.В.,

при секретарі Горбань Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 8997,31 грн. за кредитним договором № б/н від 29.05.2008 року, зазначивши, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.05.2008 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 9000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, згідно умов договору. 28.04.2015 року ОСОБА_2 помер. Після смерті ОСОБА_2 спадкоємці мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 28.04.2015 року по 28.10.2015 року. Спадкоємцем, який постійно проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, є ОСОБА_1, відповідач по справі. 01.02.2016 року позивач направив претензію кредитора до Мелітопольської державної нотаріальної контори, після чого 18.02.2016 року ним була отримана відповідь, в якій зазначалось, що претензію було приєднано до спадкової справи. 12.07.2016 року позивач направив лист-претензію на адресу відповідача, згідно якого предявив свої вимоги, проте відповідачем ніяких дій виконане не було. Станом на дату смерті ОСОБА_2 заборгованість перед позивачем складала 8997,31 грн., яка складається з наступного: 8787,82 грн. заборгованість за кредитом, 209,49 заборгованість за відсотками, які позивач просить стягнути з відповідача.

Представник позивача в судове засідання не зявився, від нього в матеріалах справи мається клопотання про розгляд справи за його відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах.

Відповідач в судове засідання не зявився, від нього до суду надійшла заяву про розгляд справи за його відсутності, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, до заяви додав довідку з місця проживання № 52 від 10.01.2017 р.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача та відповідача, про розгляд справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про неможливість задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і виплати проценти.

Судом встановлено, що 29 травня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір. Відповідно до умов договору позичальник отримав кредит у сумі 9000 гривень 00 копійок, у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, згідно умов договору.

Згідно умов договору, договір складається із заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг.

При укладенні договору позичальник прийняв на себе зобов'язання повернути кредит в термін, встановлений договором, та сплачувати проценти за користування кредитом.

Отже, належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення кредиту та сплати процентів за користування коштами в строк, в розмірі та в валюті, які визначені в договорі.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів віл 30.04.2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін.

Відповідно до абзацу 3 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства», зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Враховуючи те, що зміна найменування не тягне за собою припинення юридичної особи ЗАТ КБ «ПриватБанк», підстав для заміни кредитора за договором не має.

Таким чином, кредитором за договором є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

На виконання умов договору позивач здійснив видачу кредитних коштів позичальнику в сумі, визначеній у договорі, у повному обсязі, тим самим позивач повністю виконав свої зобов'язання перед позичальником за договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Однак, в порушення умов договору позичальник не виконав належним чином зобов'язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування ними, виникла прострочена заборгованість, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язань.

Згідно розрахунку заборгованості, доданого до позову, станом на 31.07.2016 року заборгованість ОСОБА_2 перед банком складає 8997,31 гривень, яка складається з наступного: 8787,82 грн. заборгованість за кредитом, 209,49 грн. заборгованість за відсотками (а.с.6-8)

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів, передбачених договором.

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 30 квітня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського МУЮ, ОСОБА_2 28 квітня 2015 року помер, про що 30 квітня 2015 року складено відповідний актовий запис № 761 (а.с.18).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 1231 ЦК України, до спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Звертаючи до суду з позовною заявою та заявляючи вимоги про стягнення зі спадкодавця ОСОБА_1 суми заборгованості, позивач посилається на ч.3 ст. 1268 ЦК України, зазначаючи, що оскільки, ОСОБА_1 на час відкриття спадщини постійно проживав разом зі спадкодавцем, що підтверджується копіями паспортів, у встановлений ст. 1270 ЦК України, строк, не заявив про відмову від неї, він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2

Разом із цим, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 хоч і був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем ОСОБА_2, який помер 28 квітня 2015 року, проте фактично на час відкриття спадщини, тобто день смерті спадкодавця, з ним не проживав.

Вказана обставина підтверджується довідкою з місця проживання ОСОБА_1 від 10.01.2017 року №52.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 не проживав, а отже, законних підстав для визнання його таким, що фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2, на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України, немає.

Крім того, згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

З копії спадкової справи, надісланої на адресу суду за запитом, вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 була заведена лише на підставі претензій ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не звертався, а тому не може вважатися таким, що прийняв спадщину.

Тому, посилання позивача на факт постійного проживання відповідача разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, відсутності заяви про відмову від спадщини, а отже і прийняття відповідачем спадщини на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони безпідставні та необґрунтовані.

Лише копії паспортів, які додані до позову, не можуть бути належними доказами на підтвердження факту постійного проживання, в звязку з тим, що вказані документи містять лише дані про факт реєстрації місця проживання, а не про факт постійного проживання.

Відповідачем надані докази того, що він, на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті свого батька ОСОБА_2, разом зі спадкодавцем не проживав.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України, ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальником за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Приймаючи до уваги положення чинного цивільного законодавства, згідно з яким спадкоємці відповідають за боргами спадкодавця в межах вартості майна, одержаного в спадщину, а при відсутності чи недостатності спадкового майна кредитне зобов'язання припиняється неможливістю виконання чи недостатністю спадкового майна, а також враховуючи відсутність жодних доказів щодо наявності спадкового майна, його вартості та вступу відповідача у спадщину, вбачається, що відповідач не зобов'язаний задовольняти вимоги кредитора позивача, оскільки на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем не проживав, із заявами ані про прийняття спадщини, ані про відмову від неї не заявляв, ніякого майна у спадщину після смерті батька не приймав.

Жодних доказів прийняття відповідачем спадщини після смерті свого батька, складу цього спадкового майна, а також його вартості для визначення меж відповідальності спадкоємця, позивачем суду не надано.

Крім того, згідно ч.2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Проте з позовної заяви та наданих доказів не вбачається строку з якого позивач дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, при цьому претензія кредитора до нотаріальної контори надійшла лише 03 лютого 2016 року.

Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві. Відсутні такі докази й в матеріалах справи.

З урахуванням наведеного вище, оскільки в позовній заяві, окрім вищевказаних підстав, з яких позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором зі спадкодавця кредитора, інших підстав не наведено, жодних доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог судом не встановлено, а передбачені діючим законодавством підстави для покладення відповідальності на спадкоємця за кредитними зобов'язаннями спадкодавця відсутні, тому суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 536, 549, 610, 611, 629, 1046, 1047, 1048, 1050, 1054, 1216, 1217, 1218, 1220, 1231, 1268, 1281, 1282 ЦК України, Законом України «Про акціонерні товариства», Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, ст.ст. 10, 11, 15, 57, 59, 60, 107, 197, 208, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В позові Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: А.В.Сметаніна