АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/3919/13-ц Номер провадження 22-ц/786/133/17Головуючий у 1-й інстанції Яценко В. В. Доповідач ап. інст. Бондаревська С.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Дорош А.І., Триголова В.М.

при секретарі: Радько О.М.

за участі представника позивача ? ОСОБА_2

відповідача ? ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 листопада 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, ?

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування своїх вимог вказував, що 05 червня 2013 року між ним та відповідачем укладено договір позики.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору позивач передає у власність відповідача грошові кошти у розмірі 100 000 грн., а відповідач зобов'язується повернути позивачу таку ж суму грошових коштів.

Згідно з п. 2.1. договору позика надається позивачем відповідачу в сумі, вказаній в п. 1.1. цього договору, у день його підписання обома сторонами.

Таким чином, зазначав, що 05 червня 2013 року відповідач отримав від нього грошові кошти в розмірі 100 000 грн.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що позика повертається відповідачем у повному обсязі протягом 30 днів з дня укладення цього Договору.

З огляду на зазначене, останнім днем строку повернення позики відповідачем згідно з умовами договору є 05 липня 2013 року.

Мотивуючи тим, що умови договору позики ним були виконані в повному обсязі, однак, відповідач, в свою чергу, в обумовлений строк кошти не повернув, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 100 000 грн., а також покласти на останнього судові витрати.

Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 листопада 2013 рокупозовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 100 000 гривень боргу. Вирішено питання судових витрат.

У листопаді 2016 року відповідач ОСОБА_3 надав до суду заяву про перегляд заочного рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 ли-стопада 2013 року, в якій просив скасувати вищевказане рішення місцевого суду.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 листопада 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 листопада 2013 року ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати оскаржуване ним заочне рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 На апеляційну скаргу ОСОБА_3 своє заперечення надав позивач, в якому, спростовуючи доводи апелянта, просив апеляційну скаргу відхилити, а заочне рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстан-ції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, прихо-дить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що 05 червня 2013 року ОСОБА_4 надав у позику відповідачу грошові кошти в сумі 100 000 грн., які, в свою чергу, відповідач зобов'язався повернути позивачу через тридцять днів, тобто 05 липня 2013 року, що підтверджується договором позики та розпискою /а.с. 3, 4/. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач взяті на себе договірні зобов"язання не виконує, добровільно суму боргу позивачу не повертає, а отже наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в судовому порядку. Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду з огляду на наступне. Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч. 2ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. При цьому, згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей». Таким чином, наявні у справі копії договору позики, розписки, оригінали яких надані представником позивача в суді апеляційної інстанції, є належними і допустимими доказами тієї обставини, що відповідач отримав від позивача зазначені в них грошові кошти. Окрім того, зміст вказаних документів містить однозначні трактування про надання грошових коштів саме у борг і зобов'язання щодо їх повернення в установленний строк. Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ч. 2 зазначеної статті, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що грошові кошти або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 вказував на те, що договір позики, розписку він написав під тиском, грошей від позивача не отримував. Однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даного факту відповідач не надав. В той же час, виходячи з принципу презумпції правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом не дійсним. Недійсність укладеного між сторонами договору позики прямо не встановлена законом. Зазначений правочин є оспорюваним, тобто може бути визнаний недійсним за рішенням суду відповідно до ст. 215 ЦК України. Відповідач не заперечував в суді того, що розписка написана і підписана ним особисто. При цьому він не надав суду належних доказів на підтвердження недійсності укладеного сторонами правочину. Зі скаргами на неправомірні дії щодо нього з боку позивача до жодних правоохоронних органів не звертався, доказів стосовно того, що вказані вище в рішенні документи він підписав під тиском, суду не було надано. Вимог щодо оспорювання укладеного договору як такого, що укладений під психологіч-ним тиском (впливом обману, насильства або під впливом тяжкої обставини) ОСОБА_3 до ОСОБА_4 не заявляв. Сам по собі факт перебування відповідача у трудових правовідносинах з позивачем правового значення для вирішення даного спору не має. Окрім того, якщо відповідач оспорює факт отримання грошей, то саме він повинен довести такі обставини (ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України), а не позивач, оскільки згідно ст. 1051 ЦК України, саме відповідач має право оспорити договір позики з цих підстав. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази в сукупності, суд вірно виходив із того, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, у розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та особистий підпис позичальника, досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, та дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. В свою чергу відповідачем не доведено, що кошти, зазначені в борговій розписці він не отримував. Окрім того, за змістом ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у кредитора свідчить про неповернення позики. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність. Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.М. Бондаревська

Судді: /підписи/ А.І. Дорош

В.М. Триголов

З оригіналом згідно:

Суддя: С.М. Бондаревська