Єдиний унікальний номер 725/5193/16-ц
Номер провадження 2/725/1090/16
13.01.2017 року м.Чернівці
Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:
головуючого судді Галичанського О.І.,
при секретарі Симик І.М.,
за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Відділ ведення реєстру територіальної громади м. Чернівці, -
У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що в оперативному управлінні ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» перебуває будівля за адресою м. Чернівці, вул. Садовського, 6, що є власністю держави в особі Міністерства освіти та науки України. До складу вказаної будівлі входить будинок для молодих спеціалістів (гуртожиток), де проживають працівники ліцею.
На підставі ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10.12.1999 року в кімнаті №7 вказаного будинку був зареєстрований відповідач ОСОБА_4 разом з яким проживав та був також зареєстрованим за вказаною адресою його син ОСОБА_5
31.08.2014 року закінчився термін безоплатного користування відповідачем ОСОБА_4 вказаним житловим приміщенням та 11.01.2016 року головним бухгалтером ліцею виявлено заборгованість по сплаті комунальних послуг в сумі 4477,28 грн. В результаті проведеної перевірки щодо причин виникнення такої заборгованості було виявлено, що в кімнаті №7 будинку №6 по вул. Садовського в м.Чернівці відповідачі не проживають, натомість там проживають сторонні особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які назвались квартирантами.
Відповідачі належним чином не відреагували на надіслані позивачем на їх адресу листи та в добровільному порядку з реєстраційного обліку за вказаною адресою не знялись, при цьому право на проживання у гуртожитку вони втратили із закінченням встановленого строку відповідно до ухвали Першотравневого районного суду м.Чернівці від 10.12.1999 року.
На підставі викладеного, посилаючись на норми права, які регулюють житлові правовідносини, просив винести рішення, яким визнати ОСОБА_4 та його сина ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою м.Чернівці, вул. Садовського, 6 кімната №7; винести рішення про виселення і зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою ОСОБА_4 та його сина ОСОБА_5; стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача сплачений судовий збір.
В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначали, що відповідачі більш ніж 6 місяців не проживають в кімнаті №7 будинку №6 по вул. Садовського в м.Чернівці та їх реєстрація за вказаною адресою чинить перешкоди власнику вказаного приміщення в реалізації своїх права. Не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі та розгляду справи за відсутності відповідачів.
У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Так, не зважаючи на те, що відповідачі повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення в засобах масової інформації, останні в судове засідання не зявились. Причини своєї неявки не повідомили та не направили до суду відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутності.
Оскільки представники позивача не заперечували проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, по справі слід ухвалити заочне рішення.
Суд, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Судом встановлено, що будинок №6 по вул. Садовського в м. Чернівці перебуває в оперативному управлінні Професійно-технічного училища №6, яке наказом Головного управління освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації від 24.02.2009 року №78 перейменовано у державний професійно-технічний навчальний заклад «Черніевцький професійний ліцей автомобільного сервісу» (а/с 6,7,8).
Вказаний будинок має статус сімейного гуртожитку, що підтверджується сукупність письмових доказів, наявних в матеріалах справи, а також визнано представниками позивача в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10.11.1999 року затверджено мирову угоду, укладену між позивачем та відповідачем ОСОБА_4, відповідно до умов якої ліцей гарантує безоплатне користування ОСОБА_4 кімнатою №7 у гуртожитку по вул. Садовського, 6 в м.Чернівці, включаючи безоплатне користування комунальними послугами на протязі 15 років, починаючи з 01.09.1999 року, ОСОБА_4 має право на вселення у вказану кімнату своїх близьких родичів (а/с 18, 19).
Відповідно до ст. 6 ЖК України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.
Правовий режим гуртожитків регулюється главою 4 ЖК України та за змістом ст.ст.127-129 ЖК України, Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.
Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4о. та ОСОБА_5 за місцем своєї реєстрації у кімнаті №7 будинку №6 по вул. Садовського, 6 в м.Чернівці не проживають з березня 2016 року та у вказаній кімнаті проживають інші особи, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які назвались квартирантами, що підтверджується копіями відповідних актів про фактичне проживання громадян, які мешкають у гуртожитку № 1 від 01.03.2016 року, № 2 від 12.05.2016 року №3 від 30.09.2016 року, письмовими поясненнями ОСОБА_7 та мешканців гуртожитку ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (а/с 11-17).
Судом встановлено, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належному позивачу гуртожитку з моменту реєстрації, а саме з 20.03.2009 року, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю.
Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сімї.
У відповідності до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців,проте як було встановлено судом, відповідач був відсутній за місцем реєстрації з березня 2009 року та по теперішній час.
Таким чином, права позивача як особи, в оперативному управлінні якої перебуває вказаний гуртожиток підлягають захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки останні більш ніж 6 місяців були відсутні по місцю свого проживання та реєстрації, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про поважність причин такої відсутності.
Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх, які не мають батьків, та осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування.
Таким чином, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).
Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України за наслідками розгляду справи №6-57цс11 у постанові від 16.01.2012 року, яка відповідно до ст.360 -7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.
Таким чином, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням саме по собі є підставою для зняття її з реєстраційного обліку.
Крім того, відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо виселення відповідачів із вказаної вище кімнати в гуртожитку, виходячи з наступного.
Згідно ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають, відсутні підстави для вирішення питання про їх виселення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
У відповідності до розяснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню в рівних частках судовий збір по 275,60 грн. з кожного за задоволені в повному обсязі вимоги про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Крім того, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача відносяться до витрат, пов'язаних із вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, при цьому зазначені витрати на будь-якій стадії процесу несе позивач, а після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, підлягають розподілу судом відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України при їх документальному підтверджені. Проте представниками позивача не надано суду відповідних платіжних документів на підтвердження понесених ними витрат за розміщення оголошення в засобах масової інформації про виклик відповідачів в судове засідання, а тому відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу вказаних судових витрат.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 41, 45, 47 Конституції України, ст.ст. 6, 9, 71, 116 ЖК України, ст.ст. 15,16, 328, 386, 391 ЦК України, ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 169, 212-215, 218, 224, 294 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою м.Чернівці, вул. Садовського, 6, кімната №7.
Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 275 грн. 60 коп. судового збору з кожного на користь ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу».
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою ним протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський