справа №619/51/17
провадження №2/619/364/17
РІШЕННЯ

іменем України

10 березня 2017 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області

у складі головуючого - судді Болибок Є.А.

за участю: секретаря судового засідання Молотко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання осіб, такими що втратили право користування житловим приміщенням,-

встановив

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позову ОСОБА_1зазначив, що йому на праві особистої власності в цілому належить зазначений житловий будинок. Згідно довідки №8227 від 12.12.2016 року, яка видана Дергачівським міським головою та виписки з будинкової книги в домоволодінні зареєстровані відповідачі. Відповідачі мешкали у спірному житловому будинку до травня 2015 року. Позивач з дружиною допомогли синові та його сім'ї фінансово придбати окремий будинок для них. Півтора року сім'я сина мешкає в придбаному домі, але знятися з реєстрації за місцем реєстрації відмовляються. В домоволодінні вони не проживають, особистих речей в будинку не має, за комунальні послуги не сплачують, кореспонденція та листи на їх ім'я по вказаній адресі не надходять, не приймають участі в поточному ремонті будинку. Жодного разу не запропонували позивачу матеріальну допомогу для ремонту будинку.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, які зазначені у позовній заяві.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні. Також пояснила, що дійсно з травня 2015 року вона зі своєю сім'єю не проживає у будинку свого свекра ОСОБА_1, оскільки останній створював перешкоди у їх проживанні, а саме не пускав її друзів у будинок, сварився образливими словами зобов'язував воду брати у сусідів.

У судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей Дергачівської райдержадміністрації Харківської області не з'явився, начальник служби подала до суду заяву, відповідно до якої просила розглядати справу у її відсутність та прийняти рішення на розсуд суду.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 розповіла, що вона є дружиною позивача, у травні 2015 року син ОСОБА_7 та його дружина з дітьми добровільно виїхали зі спірного будинку.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 розповіла, вона є бабусею ОСОБА_2, у травні 2015 року її онука з сім'єю виїхала з будинку свекра та проживає в будинку, який взяли в оренду з викупом, оскільки ОСОБА_1 створив нестерпні умови, а саме перекрив газ, не давав брати воду.

Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно технічного паспорту від 31.03.2010 року (інвентарний №5658, реєстровий №31-3895), власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_1.

Відповідно до довідки №8227 від 12.12.2016 року, виданої Дергачівським міським головою, ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1, разом з ним зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Відповідно до акту, складеного 20.12.2016 року депутатом Дергачівської міської ради Дергачівського району Харківської області Давиденко А.О., ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає за адресою: по АДРЕСА_1, відповідачі за даною адресою не проживають з 01.05.2015 року.

Згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області від 12.01.2017 року, ОСОБА_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області від 12.01.2017 року, ОСОБА_3, зареєстрованим/знятим з реєстрації в Харкові та області не значиться.

Згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області від 12.01.2017 року, ОСОБА_4, зареєстрованим/знятим з реєстрації в Харкові та області не значиться.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних мотивів.

За положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Таким чином, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї.

У зв'язку з цим, за встановлених судом фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 своєї Постанови №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року дав судам роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

ОСОБА_1 є власником зазначеного житлового приміщення, ОСОБА_2 не є членом сім'ї позивача та нею не доведено та не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності не проживання у житловому будинку позивача.

Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_2 на те, що позивач створив нестерпні умови для її проживання, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України у постанові №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року зазначив, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином, суд визнає ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з наступних мотивів.

Сторонами не оспорюється той факт, що ОСОБА_3, 2008 року народження, та ОСОБА_4, 2011 року народження, є дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області від 12.01.2017 року, батько малолітніх дітей - ОСОБА_7, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Таким чином, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині, оскільки малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають право на проживання разом зі своїм батьком ОСОБА_7

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ухвалив

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах Апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є. А. Болибок