Провадження № 2-о/219/34/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2017 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Шевченко Л.В., при секретарі Брагіній М.В.,

за участю заявника ОСОБА_1,

представника заявника ОСОБА_2,

представник заінтересованої особи не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бахмут цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Бахмутський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Донецькій області

про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який померла 23 квітня 2016 року у м. Горлівка, Микитівський район, Донецька область.

В обґрунтування своєї заяви заявник вказує, що вона є бабусею ОСОБА_3, який помер 23 квітня 2016 року у м. Горлівка Донецької області. Причина смерті набряк головного мозку. Отримати свідоцтво про смерть у відділі ДРАЦС неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті. Крім того, довідка про смерть видана заявнику в «ДНР», не відповідає формі визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024. У померлого ОСОБА_3 інших родичів немає. Його матір (дочка заявника) була матірю одиначкою, та позбавлена батьківських прав і місце її знаходження невідоме. Встановлення факту смерті заявнику необхідно для прийняття спадщини, у звязку із чим ОСОБА_1 звернулася до суду.

Заявник ОСОБА_1 та представник заявника ОСОБА_2 у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити на підставах, викладених у заяві.

Представник заінтересованої особи, Бахмутського МВ ДРАЦС, в судове засідання не зявився. 05.01.2017 року на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без участі представника, просив суд винести рішення відповідно до діючого законодавства України.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дістається висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту смерті підлягають задоволенню за наступними підставами.

Так, у ході судового розгляду встановлено, що встановлення факту, якого вимагає заявник, породжує правові наслідки. Встановити такий факт іншим шляхом неможливо.

Згідно ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно паспорта громадянина України серії ВК 332576, виданого Краматорським МВ ГУДМС України в Донецькій області 19.04.2016 року, ОСОБА_3 народився 20 жовтня 1990 року у місті Горлівка Донецької області та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк.с.6). Відповідно рішення виконавчого комітету Калінінської районної ради від 13.03.2002 року № 41/1, над неповнолітнім ОСОБА_3 вставлено опіку та призначено опікуном ОСОБА_1 (арк.с.4).

Як вбачається з паспорта (серія ВЕ 305395) заявника ОСОБА_1, вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3/7, кв.12 (арк.с.3).

В судовому засіданні встановлено, що 23 квітня 2016 року у м. Горлівка Микитівського району Донецької області помер ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що надано лікарське свідоцтво про смерть № 900 від 25.04.2016 року (форми № 106/у) та довідка про причину смерті (до форми № 106/у № 900), згідно якої причина смерті ОСОБА_3 набряк головного мозку (арк.с.7). Також на підтвердження факту поховання, суду надано дозвіл на поховання 26.04.2016 року померлого ОСОБА_3 на кладовищі Октябрьське, ділянка № 4, та фотокартки могили (арк.с.8,10-11).

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

В матеріалах справи є відмова Бахмутського МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 4028/3.2-06-131 від 13.12.2016 року, згідно якого заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_3, який помер 23.04.2016 року, відповідно лікарського свідоцтва про смерть № 900 від 25.04.2016 року, виданого Горлівським відділенням Республіканського бюро судово-медичної експертизи, оскільки заявником для підтвердження факту смерті предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеної наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024 (арк.с.9).

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це.

Як вбачається зі змісту наказу Міністерства юстиції України від 29 жовтня 2014 року №1801/5 «Про припинення доступу до деяких реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України» відділу державної реєстрації актів цивільного стану м. Голівка тимчасово припинено доступ до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Згідно до вимог ч.1 ст. 57 ЦПК України «Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи».

Як передбачено ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), якавідповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як. наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України.

Як вбачається з Лікарського свідоцтва про смерть № 900 від 25.04.2016 року, причина смерті ОСОБА_3 набряк головного мозку (арк.с.7).

Однак, суд не приймає до уваги вказаний документ, як належний доказ, оскільки видане Лікарське свідоцтво про смерть № 900 від 25.04.2016 року видане Горлівським відділенням Республіканського бюро судово-медичної експертизи ДНР та не відповідає вимогам діючого в Україні законодавства.

Окрім того, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398 VІ та пункту 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть форми № 106/у, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року №545» зареєстрованим в

Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; г) рішення суду про встановлення факту смерті в певний час.

Також, як встановлено в судовому засіданні, лікарських установ, які б діяли на території м. Горлівка Донецької області, підконтрольних Україні на теперішній час немає. А згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № і 207- VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків.

Враховуючи вищевикладене, суд у відповідності до вимог ст. 59 ЦПК України, не приймає, як належний доказ Лікарське свідоцтво про смерть № 900 від 25.04.2016 року видане Горлівським відділенням Республіканського бюро судово-медичної експертизи ДНР, оскільки воно є недійсним (арк.с.7).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Як передбачено ч.1 ст. 185 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні.

Крім того, в п.п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на наступне: « розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58,59 ЦПК України про належність і допустимість доказів…», виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів ( статті 58,59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185,187,189 ЦПК України».

На підставі вищевикладеного, суд приймає до уваги ті фактичні обставини - письмову інформацію, яка викладена в Лікарському свідоцтві про смерть № 900 від 25.04.2016 року, виданого Горлівським відділенням Республіканського бюро судово-медичної експертизи ДНР, дата смерті 23 квітня 2016 року, смерть настала за адресою: м. горлівка, вул. Жукова, 6/128, причина смерті: набряк головного мозку.

Таким чином, суд вважає, що факт смерті ОСОБА_3 в певний час і при певних обставинах підтверджений.

У відповідності до вимог п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України «Заявниками в цих справах можуть бути родичі померлого, чоловік або дружина, орган місцевого самоврядування, прокурор».

Згідно з п.3.4 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні» від 18 жовтня 2000 року № 52/5 судове рішення є підставою для реєстрації факту смерті особи, яка проводиться за місцем проживання заявника ( ст. 257 ЦПК України) в державних органах запису актів цивільного стану.

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Відповідно до ч.4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Згідно статті 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10, 14, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 234, 256-259, 367 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями,ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207- VII, п. 1 гл. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, наказу Міністерства Юстиції України від 25.11.2014 № 246/7 «Про переміщення органів та установ юстиції Донецької та Луганської областей», суд -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Бахмутський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Донецькій області про встановлення факту смерті задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, в день 23 квітня 2016 року, причина смерті: набряк головного мозку, в м. Горлівка, Микитівський район, Донецької області, держава України.

Відповідно до ч.4 ст. 257-1, п.8 ч.1 ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної

скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення ухвалено, оформлено та підписано суддею одноособово в нарадчій кімнаті.

Суддя Л.В.Шевченко