Справа №490/1144/16-ц 16.01.2017 16.01.2017 16.01.2017
Справа №490/1144/16-ц Головуючий по першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження №22-ц/784/48/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

16 січня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 вересня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 пред'явив позов до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, а також покладення обов'язку вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2, укладено кредитний договір №5745048, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 37 000 доларів США, зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 11.50 % річних та з кінцевим терміном повернення кредиту до 17 жовтня 2027 року.

Цього ж дня між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2, укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №5237, відповідно до якого ОСОБА_2 у забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором №5745048, передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що у сторін договору на момент укладення кредитного договору була відсутня індивідуальна ліцензія Національного Банку України, яка передбачена Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яка б дозволяла банку надавати кредити в іноземній валюті, а позичальнику - використовувати іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором, а також на те, що кредитний договір містить положення, які значно погіршують його становище порівняно з банком, у разі настання певних подій, ОСОБА_2 просив визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №5745048 від 17 жовтня 2007 року, визнати недійсним договір іпотеки від 17 жовтня 2007 року та зобов'язати приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 виключити з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку та заборону відчуження предмету іпотеки.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2016 року відкрито провадження у справі (а.с.57).

У лютому 2016 року ПАТ «ПУМБ» пред'явило до ОСОБА_2 позов про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором.

Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що через неналежне виконання позичальником умов кредитного договору №5745048 від 17 жовтня 2007 року, станом на 09 лютого 2016 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 26 371.65 доларів США, з яких: 23 566.89 доларів США - заборгованість за основною сумою кредиту, 2 804.76 доларів США - заборгованість за відсотками.

Посилаючись на викладені обставини, та небажання позичальника погашати заборгованість добровільно, ПАТ «ПУМБ» просило стягнути зазначену заборгованість з ОСОБА_2 за судовим рішенням.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 березня 2016 року цивільну справу за позовом ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ПУМБ» про визнання кредитного договору недійсним (а.с.120).

Наступною ухвалою цього ж суду від 14 вересня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду через повторну неявку позивача в судове засідання (а.с.151).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 вересня 2016 року позов ПАТ «ПУМБ» задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість в загальному розмірі 26 371.65 доларів США, з яких: заборгованість за основною сумую кредиту - 23 566.89 доларів США, заборгованість за непогашеними процентами за користування кредитом - 2 804.76 доларів США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі (а.с.152).

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28 листопада 2016 року скасовано ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 вересня 2016 року, а цивільну справу направлено до того ж суду першої інстанції для продовження її розгляду в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «ПУМБ» про визнання недійсними кредитного договору і іпотечного договору та покладення обов'язку вчинити певні дії.

В апеляційній скарзі на рішення суду, ОСОБА_2, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ПАТ «ПУМБ» відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» суд першої інстанції вважав, що між сторонами виникли правовідносини щодо зобов'язання позичальника на повернення грошових коштів за умовами кредитного договору від 17 жовтня 2007 року за №5745048. Та, оскільки права кредитодавця на отримання належних йому сум порушені, вони підлягають захисту у судовому порядку, зі стягненням на користь ПАТ «ПУМБ» з ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитом та процентами у визначеному банком розмірі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в межах доводів апеляційної скарги погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що 17 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2, у простій письмовій формі укладено кредитний договір за №5745048, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 37 000 доларів США, зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 11.50 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 17 жовтня 2027 року (а.с.10-18).

Цього ж дня між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2, укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №5237, відповідно до якого ОСОБА_2 у забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором №5745048, передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.47).

За умовами п.6.11 кредитного договору, він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту виконання сторонами взятих на себе зобов'язань згідно договору в повному обсязі.

За правилами п.3.5.7, п.4.2.2 умов кредитного договору, банк набуває право вимагати від позичальника дострокового повернення всього кредиту або частини кредиту разом із розрахованими процентами, а позичальник, відповідно зобов'язаний виконати таку вимогу банку у випадках, передбачених договорами, якими забезпечується виконання зобов'язань позичальника за цим договором, а також при настанні будь-якої з подій, зазначених у п.3.5.7 договору.

Оскільки ОСОБА_2, починаючи з 19 січня 2015 року не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то у нього, згідно розрахунку банку, утворилась заборгованість, яка станом на 09 лютого 2016 року становить 26 371, 75 доларів США та складається із: 23 566.89 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 2 804.76 доларів США - заборгованість за непогашеними процентами за користування кредитом.

У зв'язку з порушенням позичальником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України і підпункту 3.5.8 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, надіславши 14 квітня 2015 року позичальнику вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів, яку боржник отримав 18 квітня 2015 року (а.с.93,94,95). Проте, вказані вимоги банком позичальником залишилися не виконанні.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Втім, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано суду доказів, які б спростовували доводи ПАТ «ПУМБ» про існування у нього заборгованості за договором кредиту перед банком, її складових та розміру. Більш того, наявність кредитної заборгованості та підстави для її стягнення ОСОБА_2 взагалі не оспорює.

Отже, проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суд першої інстанції, з урахуванням мети правочину, відносин між сторонами, поведінки сторін та обставин, що мають значення, правильно вважав, що між сторонами був укладений договір про надання кредиту, що свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин, а тому виходячи із факту порушення позичальником зобов'язань по обумовленому договору, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «ПУМБ» та обґрунтовано поклав на позичальника обов'язок відшкодувати банку заборгованість за договором відповідно до ст.ст.526,527,553,554,611,625,1054 ЦК України.

Посилання ОСОБА_2 на те, що він не отримував повідомлення про дострокове погашення кредиту, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу й не можуть бути підставою для звільнення останнього від обов'язку погасити заборгованість за договором кредиту, оскільки воно спростовується матеріалами справи.

Більш того, не направлення вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором не є підставою для відмови в задоволенні позову, тому що актами цивільного законодавства не передбачено обмежень для кредитора на звернення за захистом свого порушеного права безпосередньо до суду (позовна заява і є вимогою про повернення заборгованості). При цьому, реалізація цього права не порушує прав ОСОБА_2, якому процесуальним законом гарантована можливість доведення безпідставності пред'явлених до нього вимог.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та безпідставно постановив ухвалу про об'єднання двох позовних заяв в одне провадження є помилковим.

Так, відповідно до вимог ст.126 ЦПК України, суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або суд під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог за позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовами різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за №2, роз'яснено, що судам слід мати на увазі, що оскільки від належного вирішення питання про прийняття зустрічного позову, позову третьої особи із самостійними вимогами та об'єднання і роз'єднання позовів залежить своєчасний і правильний розгляд заявлених вимог, то ці процесуальні дії необхідно провадити у точній відповідності з правилами, встановленими статтями 123-126 ЦПК України.

З матеріалів справи убачається, що позов ОСОБА_2 та позов ПАТ «ПУМБ» виникають з одних правовідносин відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору від 17 жовтня 2007 року за №5745048, а тому суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про об'єднання в одне провадження вищезазначених позовів, дійшов обґрунтованого висновку, що позови є взаємопов'язаними та їх спільний розгляд є доцільним.

Твердження ОСОБА_2 про неправильність та неповноту розрахунків заборгованості за кредитним договором не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до вимог ст.60 ЦПК України відповідачем не надано будь-яких достовірних доказів, які б свідчили про інший розмір заборгованості боржника та підтверджували б неправильне нарахування складових заборгованості.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді О.І. Галущенко

П.П. Лисенко