Єдиний унікальний номер 237/648/16-ц Номер провадження 22-ц/775/26/2017
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Новікової Г.В.

при секретарі Чуряєві В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

10 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Зазначав, що в 2011 році він передав у користування своїй дочці ОСОБА_4 автомобіль ВАЗ 2105, 1983 року випуску, номер кузова ХТА 8912, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований в МРЕВ м. Красноармійськ. Оскільки дочка на той час не мала посвідчення водія, довіреність на розпорядження та експлуатацію автомобіля та документи на транспортний засіб він передав її чоловіку ОСОБА_3

Посилаючись на те, що у жовтні 2015 року його дочка вирішила з чоловіком розлучитися, що 18 листопада 2015 року довіреність ним скасована, відповідач на його пропозицію автомобіль не повернув, просив витребувати від ОСОБА_3 на його користь належний йому на праві власності автомобіль ВАЗ 2105, номер кузова ХТА 8912, 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та документи на цей транспортний засіб (а.с. 2).

Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 20-22).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог (а.с. 24-25).

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2Г 05 січня 2017 року повторно не з'явився, повістку про явку до суду 05 січня 2017 року отримав 30 грудня 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (форма № 119) (а.с. 75). Раніше 26 грудня 2016 року позивач у судове засідання також не зявився, повістку про явку до суду 26 грудня 2016 року отримав 23 грудня 2016 року, що також підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (форма № 119) (а.с. 70). Позивач вдруге надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність за наявними в матеріалах справи документами (а.с. 76).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована 27 грудня 2016 року в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області за № 5737 (а.с. 65-66). Відповідач причини неявки у судове засідання суду не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не зявився в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає з наступних підстав:

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вони позивачем не доведені: позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що він є власником транспортного засобу ВАЗ 2105, номер кузова ХТА 8912, 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, а також що зазначений транспортний засіб перебуває в незаконному володінні відповідача.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями 319, 387 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 41 Конституції України, частини 1 ст. 317, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які викладені в пункті 23 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом про витребування у ОСОБА_3 автомобіля марки ВАЗ 2105, номер кузова ХТА 912, 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, позивач посилався на те, що він є власником зазначеного автомобіля, що автомобіль в 2011 році він передав у користування своїй доньці ОСОБА_4, яка на той час посвідчення водія не мала, а тому довіреність на експлуатацію автомобіля та розпорядження автомобілем ним була надана чоловіку дочки - ОСОБА_3, якому були передані і документи на транспортний засіб.

Відповідно до частини 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до пунктів 7-8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371), власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, забороняється (пункт 7).

Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів (пункт 8).

На зареєстровані в уповноважених органах МВС транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію, а також номерні знаки, що відповідають державному стандарту України (пункт 16).

В позовній заяві ОСОБА_2 не зазначив в який передбачений законом спосіб він набув право власності на спірний автомобіль та чи зареєстрований цей автомобіль за ним, чи отримував він свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на своє імя (а.с. 2).

В матеріалах справи є письмове клопотання позивача від 20 травня 2016 року про направлення до МРЕВ м. Красноармійськ запиту про надання інформації про наявність у власності ОСОБА_2 транспортного засобу марки ВАЗ 2105, номер кузова ХТА 8912, 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 9).

У задоволенні зазначеного клопотання судом відмовлено з посиланням на те, що відповідно до ст. 137 ЦПК України позивачем не доведено, що у нього є складнощі щодо отримання цих доказів.

Проте, відмовляючи позивачу у задоволенні клопотання та посилаючись на недоведеність позовних вимог через ненадання позивачем будь-яких належних та допустимих доказів того, що він є власником спірного автомобіля, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вимоги частини 4 ст. 10 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив позивачу у витребуванні відомостей щодо власника транспортного засобу марки ВАЗ 2105, номер кузова ХТА 8912, 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Суд не врахував, що позивач є людиною похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), що у звязку із проведенням на території Донецької області антитерористичної операції існують певні труднощі щодо транспортного пересування в межах Донецької області, зокрема і між населеним пунктом, в якому мешкає позивач (м. Гірник), та населеними пунктами, в яких розташовані сервісні центри МВС України в Донецькій області (м. Маріуполь, м. Покровськ, м. Бахмут, м. Краматорськ, м. Волноваха), які в теперішній час виконують функції МРЕВ та є розпорядниками інформації щодо власників транспортних засобів. Тобто, доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про витребування відомостей про власника спірного транспортного засобу, є обґрунтованими.

Відповідно до частини 2 ст. 303 ЦПК України на виконання частини 4 ст. 10 ЦПК України апеляційним судом були витребувані відомості щодо власника транспортного засобу марки ВАЗ 2105, номерний знак НОМЕР_1.

Згідно листа Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області (м. Маріуполь) від 26 грудня 2016 року за № 31/5-5496 автомобіль НОМЕР_2, 1983 року випуску, бежевого кольору, номерний знак НОМЕР_1, номер кузова ХТА 210500D0328912, свідоцтво про реєстрацію САО-392101 від 04.12.2012р., зареєстрований за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса реєстрації: Донецька область, м.Селидове, м. Гірник, вул. Середня, 29 (а.с. 73).

Відповідно до частини 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд вважає, що неправомірна відмова судом першої інстанції у витребуванні відомостей щодо власника транспортного засобу, який є предметом позову по цій справі, не впливає на висновки суду щодо недоведеності ОСОБА_2 позовних вимог про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння, тобто не призвело до неправильного вирішення справи по суті. До такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування.

Проте, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що спірний транспортний засіб перебуває в натурі у відповідача.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 суду надано Витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 18 листопада 2015 року № 30061404, згідно якого 18 листопада 2015 року в Єдиному реєстрі довіреностей Другою селидівською державною нотаріальною конторою Донецької області зареєстровано припинення дії довіреності, яка посвідчена 18 травня 2011 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 432, посвідчена Другою селидівською державною нотаріальною конторою Донецької області, строк довіреності 18 травня 2016 року; підстава про припинення дії довіреності заява про скасування довіреності від 18 листопада 2015 р, (а.с. 3).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом зазначений Витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей безпідставно поставлено під сумнів, є необґрунтованими. Суд першої інстанції не ставив цей документ під сумнів. Проте яке обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, цей документ не містить ні відомостей про зміст довіреності, ні про особу, яка видала довіреність, ні про особу представника за довіреністю, ні про особу, яка скасувала довіреність.

Відповідно до частини 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи, що зазначений Витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 18 листопада 2015 року № 30061404 взагалі не містить інформації щодо предмета доказування належності автомобіля марки ВАЗ 2105, 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та його перебування у володінні відповідача на час розгляду справи судом, незважаючи на його відповідність діючому законодавству, у розумінні ст. 58 ЦПК України він не є належним доказом перебування транспортного засобу у володінні відповідача на час розгляду справи судом.

Лист на імя ОСОБА_5 від 14 грудня 2015 року, згідно якого ОСОБА_6 просить в строк до 17 грудня 2015 року повернути йому автомобіль (а.с. 4), також не містить інформації щодо перебування спірного автомобіля у володінні відповідача на час розгляду справи судом.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд безпідставно посилається в рішенні на ненадання позивачем актів прийому-передачі транспортного засобу, розписки, що передача транспортного засобу за довіреністю в експлуатацію та розпорядження не передбачає складання вказаних документів, є необґрунтованими. Суд не зазначив, що позивач має надати саме ці документи. Суд зазначив, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що спірний транспортний засіб перебуває в незаконному володінні відповідача. Суд зазначив, що такими доказами можуть бути, зокрема, акти прийому-передачі, розписки, показання свідків.

В матеріалах справи дійсно відсутні будь-які докази щодо перебування спірного автомобіля на час розгляду справи судом у володінні відповідача, в тому числі відсутні клопотання щодо допиту свідків, які б підтвердили факт знаходження спірного автомобіля у володінні відповідача на час розгляду справи судом.

Згідно заяви відповідача ОСОБА_3 від 20 травня 2016 року позовні вимоги він не визнає, вважає їх безпідставними (а.с. 10). Будь-яких інших пояснень щодо спірного автомобіля в заяві не зазначено.

Згідно довідки від 20 жовтня 2016 року, яка підписана головуючим по цій справі суддею та секретарем судового засідання, запис фонограми судового засідання Марїнського районного суду відсутній (а.с. 19).

З метою всебічного і повного з'ясування обставин справи апеляційним судом відповідно до частини 4 ст. 10 ЦПК України листом від 26 грудня 2016 року позивачу було запропоновано зявитися у судове засідання 05 січня 2017 року (а.с. 63). Проте позивач у судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд його апеляційної скарги у його відсутність на підставі матеріалів справи.

Відповідно до частини 3 ст. 10, частини 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Навіть сам факт видачі довіреності на експлуатацію транспортного засобу, копія якої позивачем суду не надана, не є доказом перебування спірного автомобіля у володінні відповідача на час розгляду справи судом. До того ж, згідно Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 18 листопада 2015 року № 30061404 строк дії довіреності сплинув 18 травня 2016 року (а.с. 3).

Крім того, апеляційний суд зазначає, що позивач посилається на передачу спірного автомобіля відповідачу в 2011 році, проте згідно листа Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області (м. Маріуполь) від 26 грудня 2016 року за № 31/5-5496 свідоцтво про реєстрацію автомобіля НОМЕР_2, 1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер кузова ХТА 210500D0328912, ОСОБА_2 отримав вже після 2011 року, а саме, 04 грудня 2012 року.

Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 11.02.2009 р. № 124, від 26.09.2011 р. N 1029, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб, тобто без довіреності на право експлуатації транспортного засобу.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що спірний автомобіль перебуває у володінні відповідача на час розгляду справи судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що в рішенні неправильно зазначено, що в судове засідання зявився відповідач, що відповідач в судові засідання не зявлявся, не впливають на висновки суду.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Тобто, чи був присутній у судовому засіданні відповідач, чи не був, не впливає на висновки суду під час ухвалення рішення. До того ж, відповідно до частини 2 ст. 57 ЦПК України пояснення відповідача, як і позивача, які не були допитані як свідки, не є доказами у справі. В рішенні суду навіть відсутнє посилання на пояснення відповідача щодо предмета спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що з боку відповідача будь-яких клопотань, заперечень та доказів не надано, не впливають на висновки суду, оскільки саме позивач має довести, що спірний транспортний засіб перебуває у володінні відповідача.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

ОСОБА_7