УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У вказаному будинку також зареєстрований її син - ОСОБА_4, який з 2003 року не проживає за вказаною адресою.

Враховуючи, що відповідач фактично житлом та іншим майном, яке знаходиться у вказаному домоволодінні, не користується, з вересня

2003 року участі в обслуговуванні будинку та сплаті комунальних послуг не бере, що позбавляє її права на отримання субсидії та інших пільг щодо сплати комунальних послуг, ОСОБА_3 просила на підставі ст. ст. 72, 167 ЖК УРСР, ст. ст. 321, 383, 405 ЦК України визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від

20 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від

20 жовтня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірне домоволодіння входить до складу спадщини, відкритої після смерті батька відповідача, щодо якої останній звернувся із заявою про прийняття спадщини. Крім того, позивач не набула права власності на спірне домоволодіння, оскільки не зареєструвала своє право власності в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідач не прийняв спадщину після смерті свого батька у передбачений законом строк, при цьому не проживає та не користується спірним домоволодінням з вересня 2003 року. Крім того, право власності позивача на вказане домоволодіння не заперечується відповідачем.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 30 жовтня 2002 року зареєстрований в будинку АДРЕСА_1.

Домоволодіння по АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_6, який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_6, які наявні в матеріалах цивільної справи, із заявами про прийняття спадщини звернулись дружина померлого - ОСОБА_3 (а.с. 38) та син померлого - ОСОБА_4 (а.с. 59).

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_3 зазначала, що відповідач з вересня 2003 року не проживає у спірному будинку, не несе витрат на його утримання, а тому просила визнати його таким, що втратив право користування вказаним житлом.

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК УРСР).

Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно з ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угод.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1299 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 23 січня 2013 року у справі

№ 6-164цс12).

Встановивши, що спірне домоволодіння належало на праві власності ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцями останнього є його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4, які звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання

ОСОБА_4 таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Крім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що позивач не набула право власності на спірне домоволодіння, оскільки не зареєструвала його відповідно до вимог ч. 2 ст. 1299 ЦК України. При цьому відсутні підстави вважати, що відповідачем порушується право власності

ОСОБА_3 на спадкове майно до його державної реєстрації.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, на зазначене уваги не звернув, не визначився із характером спірних правовідносин, зокрема не встановив хто є спадкоємцями померлого ОСОБА_6, які права позивача порушуються через реєстрацію місця проживання у спірному домоволодінні ОСОБА_4, а також які права на зазначене домоволодіння має відповідач, у зв'язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого згідно із законом, а тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 343 - 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: Є.П. Євграфова

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович