Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 54 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Галацевич О.М., Худякова А.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Житомирського державного технологічного університету (далі ЖДТУ) про визнання наказів недійсними, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом до ЖДТУ, обґрунтовуючи його тим, що він з 2003 року працював на 0,5 ставки на посаді техніка в санаторії ЖДТУ та на посаді викладача вказаного університету. 22.02.2008 його було незаконно звільнено з посади техніка та виплачено не у повному обсязі заробітну плату і компенсацію за невикористану відпустку. Позивач вказував також, що 31.08.2016 його було звільнено з посади викладача без виплати у повному обсязі заробітної плати, чим позивачу завдано моральну шкоду.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог щодо невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення його позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Позивач вказує, що суд не надав належної правової оцінки його доводам щодо того, що довідки про розмір його доходу, які надані суду відповідачем містять недостовірні дані.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що суд помилково вважав, що відповідач виплатив йому суму заборгованості за липень-серпень 2016.

У своїх доводах також посилається на норми ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював у відповідача з 2003 року як на посаді викладача, так і на 0,5 ставки техніка. Роботу за сумісництвом виконував не за місцем знаходження інституту, а в санаторії-профілакторії.

Судом встановлено, що з березня 2008 року позивач не предявляв жодних претензій до відповідача щодо не отримання заробітної плати за роботу сумісника техніка або щодо незаконності та безпідставності його звільнення.

Після його звільнення з роботи на зазначеній посаді він продовжував працювати у навчальному закладі відповідача за основним місцем роботи.

Як убачається із довідки від 29.11.2016 позивач в останнє отримав заробітну плату за роботу на посаді сумісника техніка в лютому 2008 року, а з березня цього ж року перестав отримувати заробітну плату на вказаній посаді, хоча і продовжував працювати на посаді старшого викладача та отримувати за це заробітну плату.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 за останнім укладеним з ним контрактом № 73/2015 від 31.08.2015 працював на посаді старшого викладача кафедри радіотехніки, радіоелектронних апаратів та телекомунікацій ЖДТУ та наказом № 170-П від 30.08.2016 його було звільнено з 31.08.2016 з роботи у звязку з закінченням терміну дії контракту за п.2 ст.36 КЗпП України. Відповідачем виплачена позивачу компенсація за невикористані 92 календарні дні відпустки в розмірі 12829,40 грн.

Частиною 3 ст. 10 та ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в позові щодо визнання наказу № 28-к від 22.02.2008 про звільнення ОСОБА_2 з роботи з посади сумісника техніка 0,5 ставки незаконним, суд першої інстанції вважав, що звільнення позивача з посади по сумісництву техніка було проведено відповідно до ст. 38 КЗпП України за його власним бажанням. Такий висновок суду є правильним та ґрунтується на матеріалах справи.

Так, ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Судом встановлено, що згідно наказу ЖДТУ № 28-к від 22.02.2008 ОСОБА_2В 29.02.2008 звільнено з роботи на посаді сумісника техніка 0,5 ставки санаторію-профілакторію за власним бажанням за ст.38 КЗпП України на підставі його заяви. Компенсація за невикористану відпустку склала 28 календарних днів. При цьому відповідний запис у трудову книжку позивача про його роботу на вказаній посаді за сумісництвом не вносився.

Для ознайомлення з наказом про звільнення ОСОБА_2 не зявився, про що було складено відповідний акт від 29.02.2008.

Згідно акту ЖДТУ від 24.04.2012 заяву ОСОБА_2 про звільнення з роботи за власним бажанням разом з іншими документами до наказів з особового складу були знищені у звязку із закінченням строку зберігання.

Судом не було добуто належних доказів, які б свідчили про те, що позивач, після свого звільнення 29.02.2008 з посади техніка санаторію-профілакторію виконував будь-які роботи на цій посаді, хоча продовжував працювати в навчальному закладі відповідача за основним місцем роботи.

Не отримуючи заробітну плату за роботу сумісника техніка 0,5 ставки з березня 2008 року позивач не предявляв жодних претензій до відповідача.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази невиплати ЖДТУ позивачу компенсації за невикористану відпустку на посаді сумісника техніка на 0,5 ставки за 21 календарний день у сумі 2928,45 грн., тому відсутні і правові підстави для стягнення вказаної суми, а також середнього заробітку в сумі 49798,30 грн.

Наказами ЖДТУ № 18-в від 08.06.2015 та №20-в від 15.06.2015 старшому викладачу 0,9 ставки ОСОБА_2 надано щорічну відпустку без врахування святкових днів тривалістю 15 календарних днів з 15.06.2015 по 30.06.2015 та тривалістю 61 календарний день з 01.07.2015 по 31.08.2015 відповідно.

Дані накази про відпустки були видані на підставі заяви позивача від 27.05.2015 та графіку щорічних відпусток професорсько-викладацького складу кафедри радіотехніки, радіоелектронних апаратів та систем (а.с.34,37). Доказів як б свідчили про незаконність вказаних наказів позивачем суду не надано. Відтак, підстави для визнання цих наказів недійсними у суду відсутні.

Матеріальна допомога в сумі 2300,40 грн. у звязку з перебуванням позивача у відпустці була йому виплачена в червні 2015 року, а компенсація за невикористану відпустку 92 календарних дні в сумі 12829,40 грн. - у серпні 2016 року (а.с.12).

Факти залучення позивача у період з 2003 року по 31.08.2016 до роботи у приймальній комісії в період його перебування у відпустці позивачем суду не доведені, свого підтвердження не знайшли.

Також судом не встановлено будь-якої невідповідності розміру заробітної плати позивача на посаді старшого викладача фактично відпрацьованому ним часу згідно розподілу навчальної роботи в годинах кафедри радіотехніки, радіоелектронних апаратів та телекомунікацій ЖДТУ на 2015-2016 навчальний рік та у відповідності до Положень про факультет та організацію навчального процесу в ЖДТУ, затверджених ректором 01.09.2004.

Наявними у матеріалах справи платіжними відомостями за липень - серпень 2016 року про отримання позивачем грошових коштів у сумі 3452,30 грн. під підпис спростовують його доводи про наявність заборгованості перед ним у ЖДТУ по заробітній платі після звільнення його з роботи з посади старшого викладача.

Відтак, колегія вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади старшого викладача та компенсації рівня інфляції не підлягають до задоволення.

Посилання ОСОБА_2 у його апеляційній скарзі на те, що довідки про розмір його доходу, які надані суду відповідачем містять недостовірні дані не знайшли свого підтвердження та інші доводи зводяться лише до переоцінки доказів по справі.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: