У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,
Мостової Г.І., Писаної Т.О., -
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним,за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_7 мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько - ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Як єдиний спадкоємець за законом позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому було повідомлено, що з відповідною заявою також звернулась відповідач по справі - ОСОБА_7, на ім'я якої померлим 15 серпня 2012 року складено заповіт.

Позивач вважає, що оспорюваний заповіт слід визнати недійсним, оскільки його батько не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними у зв'язку із тим, що досить тривалий час зловживав спиртними напоями, стан його здоров'я інтенсивно погіршувався, в 2006 році батько вперше потрапив в реанімаційне відділення № 7 Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. академіка О.І. Ющенка та з того часу його було взято на облік. З 2010 року у нього почалася втрата пам'яті, дезорієнтація в просторі і часі. Крім того, в період з травня по червень 2012 року батько перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні № 7 з діагнозом ураження мозку внаслідок алкогольної інтоксикації.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт від 15 серпня 2012 року складений ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. Вирішено питання щодо розподілу судового збору та судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 05 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять належних доказів які б підтверджували, що в момент посвідчення оспорюваного правочину ОСОБА_8 був абсолютно неспроможним розуміти свої дії та (або) керувати ними, що могло б бути підставою для визнання судом заповіту від 15 серпня 2012 року недійсним.

Проте повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (а.с. 10).

З довідки № 3348 від 15 листопада 2013 року вбачається, що ОСОБА_8 був зареєстрований до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 31).

За життя, 15 серпня 2012 року ОСОБА_8 склав заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д. і зареєстрований в реєстрі № 2426, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті він заповідав ОСОБА_7 (т.1, а.с.35).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на належну йому на день смерті квартиру АДРЕСА_1.

Сторони по справі, звернулись із заявами до Першої Вінницької державної нотаріальної контори про прийняття спадщини в установлений законом строк (т. 1 а.с. 101-106).

Судами зокрема було встановлено, що ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні у реанімаційному відділенні МКЛ ШМД м. Вінниці з 04 червня 2010 року по 09 червня 2010 року. Поступив у відділення в непритомному стані внаслідок гострого отруєння сурогатами алкоголю важкого ступеню. Після чого з 13 червня 2010 року по 25 червня 2010 року перебував на лікуванні у терапевтичному відділенні МКЛ № 1 з діагнозом: «токсична енцефалопатія після важкого отруєння сурогатами алкоголю», та з 16 серпня 2010 року по 26 серпня 2010 року - у терапевтичному відділенні МКЛ № 1.

Крім того, з матеріалів справи, зокрема копії медичної карти № 5133 вбачається, що в період з 16 травня 2012 року по 06 червня 2012 року ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. Ющенка, діагноз при госпіталізації: «розлади особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку», діагноз клінічний: «деменція внаслідок ураження головного мозку».

Згідно з актом посмертної судово-психіатричної експертизи № 7 від 24 березня 2014 року проведеної експертами Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. Ющенка, вбачається, що на час підписання заповіту від 15 серпня 2012 року ОСОБА_8 страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (токсичного, судинного), внаслідок чого він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (т. 1 а.с. 118-121).

Згідно з висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 2 від 21 грудня 2015 року, встановлено, що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент посвідчення правочину - заповіту від 15 серпня 2012 року виявляв ознаки стійкого, хронічного психічного розладу: «Органічне ураження головного мозку судинного та інтоксикаційного ґенезу з виразними мнестичними розладами». Наявні у ОСОБА_8 на момент посвідчення правочину - заповіту від 15 серпня 2012 року психічні розлади істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто обмежували його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати (а.с. 80-89).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Статтею 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Частинами 2, 3 статті 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», роз'яснено, що повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові.

Постановляючи ухвалу від 11 листопада 2014 року про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи за клопотанням відповідача, апеляційний суд в порушення ст. 150 ЦПК України, залишив поза увагою роз'яснення викладені у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», не навів належних та допустимих доводів які б свідчили про суперечність посмертної судово-психіатричної експертизи № 7 від 24 березня 2014 року матеріалам справи або ж обставин які викликають сумніви правильності експертизи, формально пославшись на неповноту та вибірковість об'єктів дослідження експертизи, а також на невідповідність титульного аркушу та порушення нормативних та методичних вимог при складанні експертизи. Судом не зазначено істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з урахуванням проведеної на стадії апеляційного розгляду справи повторної експертизи, в порушення вимог ст. 303 ЦПК України вдався до переоцінки належних та допустимих доказів, досліджених районним судом без порушення норм процесуального права, залишивши поза увагою фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про призначення повторної комісійної судово-психіатричної експертизи, оскільки ОСОБА_7 вважала акт посмертної судово-психіатричної експертизи від 24 березня 2014 року суперечливим та не остаточним (т. 1 а.с. 140-143).

Постановляючи ухвалу від 30 травня 2014 року про відмову у задоволенні клопотання про призначення повторної комісійної судово-психіатричної експертизи Вінницький міський суд Вінницької області обґрунтовано виходив із того, що відповідачем по справі не надано доказів на підтвердження необґрунтованості Акту № 7 від 24 березня 2014 року, або ж доказів які б доводили суперечливість із іншим матеріалам справи. Крім того, судом встановлено, що копія медичної довідки про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів ОСОБА_8 за формою № 122-2/0 серії 12ЯЯШ № 924977 від 17 серпня 2012 року, оригінал якої було надано представником відповідача суду для огляду, та на яку відповідач посилається у клопотанні, на час проведення експертизи перебувала у справі (а.с. 30), тобто при прийнятті рішення районний суд надав оцінку цій довідці.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції судовими експертами ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11 в судовому засіданні було роз'яснено, що довідка про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серія 12 ЯЯШ № 924977 на висновок судово-психіатричної експертизи від 24 року 2014 року не впливає, оскільки при її видачі лікар-психіатр проводив дослідження без врахування всіх медичних документів, які були надані для дослідження експертам при проведені експертизи. Крім того, експертиза проводилась колегіально у складі трьох фахівців у сфері психіатрії, які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку.

Висновок апеляційного суду про те, що вчинення протягом кількох днів як перед, під час, так і після вчинення оспорюваного одностороннього правочину - посвідчення заповіту, ОСОБА_8 поставав перед трьома різними нотаріусами, в яких не виникало сумнівів в його дієздатності, не заслуговують на увагу, оскільки вчинення правочинів які були посвідчені нотаріусами не свідчать про дієздатність або ж недієздатність фізичної особи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, судом першої інстанції було враховано та надано належну оцінку висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 7 від 24 березня 2014 року, досліджено медичні картки спадкодавця, з яких вбачається що останній зловживав спиртними напоями, а також страждав на розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку.

Установивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, правовідносини, що склалися між сторонами, оцінивши докази у їх сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, застосувавши відповідні встановленим правовідносинам норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильних висновків по суті спору та задовольнив позов.

У апеляційного суду були відсутні підстави для застосування положень передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 303 ЦПК України.

Відповідно до статті 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 05 квітня 2016 року скасувати, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова О.П. Євтушенко Г.І. Мостова

Т.О. Писана