Справа № 373/1222/16-ц Головуючий у І інстанції Керекеза Я. І.
Провадження № 22-ц/780/1703/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 26 16.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

16 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року предстваник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 кредитну заборгованість у розмірі 34 061, 39 грн., з яких : заборгованість за кредитом - 3488 грн. 56 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 25 374 грн. 67 коп., заборгованість за пенею та комісією - 3100 грн. 00 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) - 1598 грн. 16 коп.; а також просив стягнути з відповідачки судові витрати.

В обґрунтування позову посилався на те, що 16 лютого 2010 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту із сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказує, що відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого утворилася вищезазначена заборгованість, що змусило його звернутися до суду із цим позовом.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення повною мірою не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення між сторонами кредитного договору, через що підстави для задоволення позову про стягнення боргу відсутні.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 лютого 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно умов якого отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту із сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 9), що підтверджується підписаною сторонами анкетою-заявою.

Відповідно до змісту Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 16 лютого 2010 року, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачкою належним чином не виконувалися умови укладеного кредитного договору, через що за нею рахується заборгованість у розмірі 34 061, 39 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 3488 грн. 56 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 25 374 грн. 67 коп., заборгованість за пенею та комісією - 3100 грн. 00 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) - 1598 грн. 16 коп.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова відповідача від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються.

Станом на момент укладання договору діяла редакція ст. 1056-1 ЦК України, яка включала три частини і вказувала на те, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідна правова позиція Верховного суду України, викладена в постанові №6-2003ці15 від 23 жовтня 2015 року.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги тієї обставини, що відповідачкою було надано згоду на укладення кредитного договору шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, та яка у подальшому допустила кредитну заборгованість, чого суд також не врахував та ухвалив необґрунтоване рішення про відмову у позові.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не повною мірою погоджується з розрахунком заборгованості, наданого позивачем, оскільки з нього вбачається зміна відсоткової ставки річних замість встановлених 36 % річних, що є порушенням умов договору.

Виходячи з наведеного, а також досягнутих сторонами істотних умов при укладенні договору, з урахуванням фактично використаних позивачем кредитних коштів, кількості днів користування коштами та відсоткової ставки 36%, а також, враховуючи, що згідно з положеннями Умов та правил надання банківських послуг, банк нараховує відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік, відсотки за використані відповідачем кредитні кошти (кредитний ліміт) становлять наступні суми: 3488 грн. 56 коп. (заборгованість за кредитом): 360 днів х 2294 дні (фактична кількість днів користування кредитними коштами) х 36% (відсоткова ставка визначена сторонами при укладенні договору ) = 8002 грн. 75 коп.

Також встановлено, що вимоги в частині нарахованої неустойки вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, оскільки зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості вбачається, що за порушення грошових зобов'язань за один і той самий період позивачем нараховано як пеню так і штрафи, внаслідок чого відповідача двічі притягнуто до одного і того ж виду відповідальності, що суперечить вимогам ст. 549 ЦК України, ст. 61 Конституції України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 16 лютого 2010 року у розмірі 13 589 грн. 47 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 3488 грн. 56 коп., заборгованість по процентам у розмірі 8002 грн. 75 коп., 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1598 грн. 16 коп. штрафу (процентної складової), а також 1900 грн. судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційніу скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 16 лютого 2010 року у розмірі 13 589 (тринадцять тисяч п'ятсот вісімдесят дев'ять) грн. 47 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 3488 грн. 56 коп., заборгованість по процентам у розмірі 8002 грн. 75 коп., 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1598 грн. 16 коп. штрафу (процентної складової), та 1900 грн. судових витрат, а у задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: