Справа № 161/2022/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/773/260/17 Категорія: 2 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

секретар судових засідань Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на об'єкт інвестування (квартиру) за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_5 в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу у якій покликаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2010 року між ОСОБА_6, ОСОБА_5 та Житлово-будівельний кооператив "Волинь-1" було укладено договір про спільну діяльність. Предметом даного договору, була спільна діяльність у будівництві індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1, а саме: 1/2 частини даного житлового будинку. За змістом даного договору розрахунки між сторонами здійснюються по розрахункам вартості одного квадратного метра загальної площі, яка включала фактичні витрати виконавця по будівництву будинку, будівельних мереж і становила 5000,00 грн. за 1 кв. м. загальної площі житла, строк виконання робіт встановлений до листопада 2010 року.

За умовами даного договору ОСОБА_6 зобов'язувалася надати замовнику ОСОБА_5 1/2 частину житлового будинку, ОСОБА_5 зобов'язувався забезпечити внесення коштів по авансуванню будівництва та оплаті виконаних робіт, ЖБК "Волинь-1" зобов'язувався здійснити будівництво по замовленню та веденню будівельних робіт по будівництву житлового будинку.

Умовами даного договору не було передбачено, яким чином набувається право власності на новостворене майно, що було проінвестовано ОСОБА_5

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 на виконання умов означеного договору в період із 05 жовтня по 23 грудня 2010 року вніс на рахунок ЖБК "Волинь-1" та безпосередньо передавав ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 550 000 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру та письмовими розписками останнього( а.с.8-9).

Житлово-будівельний кооператив "Волинь-1" припинив свою діяльність 09.04.2013 року за рішенням засновників.

Вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Волинської області від 16.12. 2015 року у цивільній справі №161/14848/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, Житлово-будівельного кооперативу "Волинь-1" про розірвання договору про спільну діяльність.

З рішення апеляційного суду Волинської області від 16.12.2015 року у справі №161/14848/15-ц також вбачається, що 13.12. 2013 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу відчужила земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_7

Вказану обставину підтвердив в судовому засідання представник відповідача ОСОБА_9 та не заперечував представник позивача.

ОСОБА_7, придбавши за договором купівлі-продажу від 13.12.2013року земельну ділянку в АДРЕСА_1, площею 0,10 га, поділив її на дві земельні ділянки площею по 0,05 га.

На даний час ОСОБА_7 на праві власності належать 2 (дві) земельні ділянки в АДРЕСА_1, площею 0,05 га кожна, кадастрові номери НОМЕР_1 і НОМЕР_2. Вказана обставина стверджується свідоцтвами про право власності на нерухоме майно і витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З припису № 28, виданого 27.05.2014 року головним державним інспектором Інспекції державного аріхітектурно-будівельного контролю у Волинській області Літвицьким С.І. вбачається, що ОСОБА_7 здійснив будівництво двоквартирного житлового будинку та фундаменту гаража на АДРЕСА_1 без реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт, чим порушив п. 2 ч. 1 ст. 34 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності".

Ця ж обставина підтверджується також протоколом про адміністративне правопорушення від 27.05.2014року, складеним відносно ОСОБА_7 головним державним інспектором Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Волинській області Літвицьким С.І.

16 червня 2014 року ОСОБА_7 подав до Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Волинській області декларацію про початок будівельних робіт "Нове будівництво 2-х квартирного житлового будинку та гаража на АДРЕСА_1".

30 липня 2014 року ОСОБА_7 подав до Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Волинській області декларацію про готовність об'єкта до експлуатації "Нове будівництво 2-х квартирного житлового будинку та гаража на АДРЕСА_1".

З декларації про початок будівельних робіт від 16.06.2014 року та декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 30.07.2014 року вбачається, що генеральним підрядником будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 було Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Будмонтаж".

Отже, згідно зазначених доказів будівельні роботи по будівництву житлового будинку в АДРЕСА_1 виконувало ТзОВ фірма "Будмонтаж" на замовлення ОСОБА_7, який після завершення будівництва 2-х квартирного житлового будинку у АДРЕСА_1 оформив свої права власності на квартири №1 і №2 як на новостворене нерухоме майно.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач ОСОБА_5 вважає, що оскільки він повністю виконав умови договору про спільну діяльність, сплативши відповідні кошти, у нього виникло право власності на проінвестоване ним майно і таке його право порушується та не визнається відповідачем, а тому просив саме за ним визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію, оскільки право власності на дану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3.

Відповідно до статей 526, 527, 530 - 532 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Разом з тим частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Позивач виконав свої грошові зобов'язання за договорами про спільну діяльність від 13.09.2010 року, повністю сплативши вартість, установлену вказаним договором, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва.

Однак у позивача право власності на спірну квартиру не виникло. Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації врегульовано чинним на час укладення договору про спільну діяльність Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність».

За правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

На час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII.

Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкту до експлуатації визначено зазначеними нормами.

Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний об'єкт нерухомого майна та цілком обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб'єктивного тлумачення норм Закону, що регулюють спірні правовідносини.

Крім того, з наявних матеріалів справи доказів вбачається, що ОСОБА_7 будучи законним власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 131-134 ), у передбачений законом порядок отримав дозвільні документи на будівництво житлового будинку, а по його закінченню здав об'єкт нерухомого майна в експлуатацію та узаконив своє право власності.

При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які дозвільні документи на початок будівельних робіт, як на житлово-будівельний кооператив «Волинь-1», який за договором (на який покликався позивач) зобов'язувався проводити будівельні роботи так і на інших сторін даного договору ОСОБА_6, ОСОБА_5

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: