Справа № 310/2169/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у якому зазначило, що 31.01.2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір за яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Укладення кредитного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором та угодою виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не сплатив своєчасно банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, тобто зобовязань за договором не виконав. Станом на 28.02.2017 року розмір заборгованості за кредитом становить 13 707,82 грн., яка складається з 212,32 грн. заборгованості за кредитом, 9166,56 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, 3200 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 628,94грн. штрафу (процентна частина). Просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 13 707,82грн. за кредитним договором №б/н від 31.01.2011 року, яка складається з 212,32 грн. заборгованості за кредитом, 9166,56 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, 3200 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500,00грн. штрафу (фіксована частина), 628,94грн. штрафу (процентна частина) та судові витрати у розмірі 1600грн.

У письмових поясненнях та в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Додатково на заперечення відповідача пояснив, що форма кредитного договору відповідає вимогам закону, а кредитний договір не було оскаржено. Тарифи, які зазначені в памятці клієнта існують в єдиному примірнику, яку відповідач отримав разом з кредитною карткою. Про ознайомлення відповідача з умовами та правилами свідчить той факт, що ОСОБА_1 деякий час користувався послугами банку, належним чином виконував зобовязання за кредитним договором і заборгованість за кредитом погашалась відповідно до умов договору. Розрахунок заборгованості посвідчено представником позивача належним чином. За умовам договору його дія пролонгується на кожні 12 місяців, а картковий рахунок діє до повного виконання зобовязання. Одночасне застосування штрафу та пені не суперечить вимогам закону. Станом на час укладення кредитного договору умови та правила надання банківських послуг передбачали строк позовної давності 50 років, тому ПАТ КБ «Приватбанк» дотримався загального та спеціального строку позовної давності.

Відповідач та його представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в письмових запереченнях та в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, оскільки підписана ОСОБА_1 31.01.2011 року анкета-заява є правочином, який не може бути визнано договором, а інші документи не можуть бути визнані належними доказами укладення договору. Заява представляє собою формуляр з відповідними полями для заповнення клієнтом та співробітниками банку, але вона не містить згоди на укладення договору із зазначенням суми кредиту, процентної ставки, оскільки такі визначаються вже після підписання заяви.

Розрахунок заборгованості не містить відомостей про особу, яка його склала. Зазначений розрахунок підписано ОСОБА_4, але довіреність вказаної особи не містить повноваження на складання розрахунку заборгованості клієнтів. Право на ведення розрахунків заборгованості клієнтів повинні робити співробітники бухгалтерії юридичної особи, оскільки за ст. 8 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» організація бухгалтерського обліку юридичної особи покладається на власника або уповноважений орган.

Виходячи з сенсу ст. 638 ЦК України істотні умови договору виконані на були, а була досягнута згода тільки на підписання заяви, щодо надання кредиту. У вказаній заяві був прописаний строк дії кредиту, процентна ставка, розмір кредиту, але не зазначено права та обовязки сторін, відповідальність. Виходячи з вимог ст. 252 ЦК України строк дії заяви та кредиту складає два роки і закінчився він 31.01.2014 року, тому з цього моменту не повинні нараховуватися відсотки, пеня, штраф. Позивач звернувся з позовом до суду 08.04.2015 року, а строк дії договору закінчився 31.01.2014 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності, який встановлено п. 4 ст. 267 ЦК України. З дати закінчення строку дії картки починає текти строк позовної давності за тілом кредиту, який позивачем пропущено. Просив застосувати строк позовної давності щодо стягнення основної суми кредиту, штрафу та пені.

Позивач посилається на умови надання банківських послуг та правила користування платіжною карточкою, але не надав суду доказів, що підписана ОСОБА_1 заява стосується саме наданих до суду умов та правил надання банківських послуг, оскільки на останніх відсутні дата та підпис ОСОБА_1

Представник позивача вважав кредитний договір фіктивним правочином, а дії банку були направлені на введення відповідача в оману стосовно умов договору та його виду. Крім того, ОСОБА_1 допустив помилку в результаті навмисних дій позивача, що тягне за собою визнання правочину недійсним.

Із заяви про приєднання вбачається, що в разі порушення терміні платежів позичальник зобовязаний сплатити банку штраф, який він вважає неустойкою. Наявний у розрахунку стовпчик з підвищеною процентною ставкою не відповідає умова договору та є формою подвійної цивільно-правової відповідальності. Одночасне стягнення пені, штрафу та подвійних відсотків не відповідає ст. 61 Конституції України.

Позивачем не надано оригінали документів, а їх копії, які не відповідають п. 5.27 ДСТУ 4163-2003.

Позивачем не долучено до позовної заяви памятку клієнта та тарифи, які у сукупності із заявою, умовами та правилами надання банківських послуг складають кредитний договір. Таким чином, можна вважати, що позивачем не було надано до суду кредитний договір.

Розрахунок заборгованості не відповідає умовам договору, оскільки він містить підвищення процентної ставки з 36% до 72%. Крім того, відповідачу нараховано штраф у розмірі 500 грн.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Стаття 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позивачем надано суду копію анкети-заяви від 31.01.2011 року у якій зазначено, що ОСОБА_1 ознайомившись з «Умовами та правилами надання банківських послуг», тарифами ПриватБанку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. У заяві зазначено, що своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а.с.6).

26.05.2011 року ОСОБА_1 було підписано довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду.

Вказаною заявою, памяткою клієнта, правилами надання банківських послуг а також тарифами ОСОБА_1 взяв на себе зобовязання сплачувати відсотки за користування кредитом та повернути кредит (а.с.6-32).

Аналізуючи зазначені правові норми та надані суду докази, суд вважає, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 31.01.2011 року укладено кредитний договір, який за правовою суттю є договором приєднання і містить всі необхідні умови цього виду договору.

Вказаним договором відповідачем взято на себе зобовязання сплачувати відсотки за користування кредитом та повернути кредит.

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача перед банком станом на 28.02.2016 року склала 13 707,82 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 212,32 грн., заборгованість з несплачених процентів на прострочену заборгованість 9166,56 грн., комісія в сумі 3 200,00 грн., заборгованість по судовим штрафам 1128,94 грн. (а.с.5-6).

Представник позивача посилався на відсутність у представника позивача ОСОБА_4 повноважень на складання розрахунку заборгованості клієнтів, але він не взяв до уваги, що у розрахунку відсутнє посилання на його складання саме представником, а право на підписання останнім цього розрахунку надано йому довіреністю (а.с.34).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобовязання мають виконуватись належним чином, відповідно до закону та умов договору.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні, встановлений строк (термін) то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України розмір і порядок отримання процентів за договором позики встановлюється договором. Правила ст. 1048 ЦК України поширюються і на відносини за кредитним договором (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, грошові кошти видав відповідачу, але останній умови договору не виконує.

За таких обставин з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 212,32 грн., заборгованість з несплачених процентів на прострочену заборгованість 9166,56 грн.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3200 грн. комісії та пені. Вказаний розмір зазначено в підсумку розрахунку заборгованості за кредитом як заборгованість з комісії, але із самого розрахунку заборгованості видно, графа в якій відображено нарахування комісії містить не тільки її, але і пеню (накопичувальним підсумком) (а.с.4-5).

Із виписки із картки/рахунку вбачається, що відповідачу нараховано 179 грн. 41 коп. комісії (а.с.57-61,110-111), тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача.

Виходячи з того, що відповідачу нараховано комісію в сумі 179 грн. 41 коп., яка в колонці сума комісії та пені (накопичувальним підсумком) розрахунку заборгованості відображена разом з пенею, розмір пені складає 3020,59 грн.

Крім пені, позивач просив стягнути з відповідача 1128,94 грн. судових штрафів (500 грн. фіксована частина та 628,94 грн. процентна складова), але з цього приводу слід зазначити наступне.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 549 ч. 1 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме довідкою про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, передбачено застосування штрафу (250 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії, при порушенні строків платежів по любому із грошових зобовязань, передбачених договором, більше ні на 30 днів. Крім того, передбачено застосування пені за несвоєчасне відшкодування заборгованості: пеня 1 (базова процентна ставка по договору) / 30 нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня 2 - 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць при існуванні прострочення кредиту або процентів 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. і більше. (а.с.8).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі №6-2003 цс 15.

Суд вважає, що за таких обставин неустойка у вигляді штрафів і пені, нарахована за один і той же період, є одним і тим же видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування, у зв'язку з чим не підлягає стягненню пеня у вигляді судових штрафів у розмірі 1 128,94 грн. (500 грн. фіксована частина та 628,94 грн. процентна складова).

Представник відповідача вважав подвійною формою цивільно-правової відповідальності збільшення відсоткової ставки з 36 % на 72 %, але із умов договору та розрахунку видно, що зазначені відсотки нараховувалися відповідно до умов договору за користування грошовими коштами, тому їх нарахування не суперечить ст. 61 Конституції України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Виходячи з основних засад цивільного права, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Аналізуючи в сукупності всі докази по справі, суд вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності.

За ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виходячи з викладеного принципу свободи договору позивач та відповідач у п. 1.1.7.31 «Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку» передбачили, що строк позовної давності стосовно вимог банку по поверненню кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, витрат банку складає 50 років.

Зазначені умови договору діють, вони не визнані недійсними, а тому підлягають застосуванню.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач звернувся 18.04.2017 року з позовом до відповідача в межах спеціальної та загальної позовної давності.

За таких обставин підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Посилання відповідача на невідповідність копій вимогам ДСТУ 4163-2003 року, суд не може взяти до уваги, оскільки стаття 64 ЦПК України не виключає надання суду копії письмового доказу, а витребування оригіналу здійснюється судом тільки за клопотанням осіб, які беруть участь у справі. Відповідачем та його представниками не надано суду жодного доказу, який би підтверджував невідповідність копій доказів оригіналам, а тому надані суду докази є допустимими.

Відповідач зазначив, що на момент укладення договору діяли інші умови та правила ніж ті, на які посилається позивач, але не надав суду жодного доказу, який би цю обставину підтвердив.

Крім того, відповідач вважав кредитний договір фіктивним правочином та зазначав про введення його в оману стосовно умов договору та його виду, допущення ним помилки, що тягне за собою визнання кредитного договору недійсним, але не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би ці обставини підтверджував.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За матеріалами справи позивач сплатив судовий збір у розмірі 1600 грн., тому ці грошові кошти підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 64, 88, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 6, 207, 234, 257, 258, 264, 267, 530, 526, 546, 549, 626, 627, 634, 638, 1048, 1054 ЦК України, ст. 61 Конституції України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 12 578,88 грн., з яких: 212,32 грн. заборгованості за кредитом; 9166,56 грн. процентів за користування кредитом; 3200 грн. комісії та пені, а також 1600 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя