Провадження № 22ц/784/308/17 Суддя першої інстанції Мамаєва О.В.
Справа№490/7700/16-ц
Категорія 5 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

26 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Данилової О.О., Козаченка В.І.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю відповідачки ОСОБА_2,

її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

28 липня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку земельної ділянки.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що після смерті свого батька він отримав спадщину у вигляді 56/100 часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння із відповідною часткою господарських та побутових споруд та будівель, що розташовані за адресою: м. Миколаїв, пр. Центральний 276. Проте свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку він не отримав, оскільки правовстановлюючий документ на земельну ділянку не відповідає частці у праві спільної часткової власності на домоволодіння.

Відповідачка не визнає його право на земельну ділянку та відмовляється визнати факт того, що зі зміною розміру частки у домоволодінні змінилась і частка у праві власності на земельну ділянку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право власності на 56/100 часток земельної ділянки, що є пропорційним до часток осіб у праві власності на житловий будинок.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як обєкта права власності визначено у ч. 1 ст. 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами ст. 81 ЗК України передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, за договором купівлі-продажу від 23 травня 1980 року ОСОБА_5 (батько позивача) придбав у ОСОБА_6 2/25 частки житлового будинку № 276, що розташований за адресою: м. Миколаїв, пр. Леніна. Іншому співвласнику цього будинку ОСОБА_2 належить 23/25 частки домоволодіння.

Рішенням Центрального районного виконкому Миколаївської міської ради № 94 від 13 серпня 1999 року, на підставі згоди співвласника ОСОБА_5 дозволено реконструкцію та капітальний ремонт житлового будинку згідно з проектом, узгодженим міською архітектурою по пр. Леніна 276 в м. Миколаєві.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 грудня 2003 року, вбачається що співвласниками земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Миколаїв, пр. Леніна 276, є ОСОБА_2, якій належить 23/25 частки цієї земельної ділянки, та ОСОБА_5, якому належить 2/25 частки вказаної земельної ділянки (а.с.13).

Розпорядженням адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради № 816-р від 21 листопада 2005 року та акту державної технічної комісії від 21 листопада 2005 року прийнято в експлуатацію реконструйований ОСОБА_5 житловий будинок літ. «Б» та збудовану прибудову літ. «Б2» розміром 5,10x3,10м.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2007 року змінено частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння № 276 по пр. Леніна в м. Миколаєві, а саме: визнано за ОСОБА_5 право власності на 56/100 частки домоволодіння, а за ОСОБА_2 визнано право власності на 44/100 частки вказаного домоволодіння (а.с.16).

31 серпня 2015 року ОСОБА_7 помер (а.с.41).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 15 березня 2016 року, позивач отримав спадщину у вигляді 56/100 частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння із відповідною часткою господарських та побутових споруд та будівель, що розташовані за адресою: м. Миколаїв, пр. Центральний (Леніна) 276, після смерті батька - ОСОБА_4М.(а.с.7).

В подальшому позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві спільної часткової власності на земельну ділянку № 276 по пр. Центральному (Леніна) в м. Миколаєві, проте державним нотаріусом було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва оскільки частка у праві спільної часткової власності на земельну ділянку не відповідає частці у праві спільної часткової власності на домоволодіння (а.с.14-15).

Частина 1 ст. 120 ЗК України визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення ч. 4 ст. 120 ЗК України з огляду на таке.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм окремого правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 та має враховуватися судами при застосуванні таких норм права.

Отже, зміна за рішенням суду від 17 вересня 2007 року частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння № 276 по пр. Леніна в м. Миколаєві автоматично не тягне за собою безумовну зміну частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку під обєктом вказаної нерухомості, визначеної державним актом на право власності на земельну ділянку від 26 грудня 2003 року.

За такого, суд першої інстанції правильно зазначив на відсутність правових підстав для зміни розміру частки у праві спільної часткової власності на спірну земельну ділянку, а тому підставно відмовив ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

При цьому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішення, а тому колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: О.О. Данилова

ОСОБА_8