АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц/790/1418/17 Головуючий 1 інстанції - Штих Т.В.
Справа № 638/7319/16-ц Доповідач - Хорошевський О.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді - Хорошевського О.М.

суддів: Кіся П.В.,

Кружиліної О.А.

за участю секретаря - Гончар А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2016 рокупо справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частини квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання право власності на 1/2 частину квартири.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що у 2005 році вона та громадянин України ОСОБА_4 познайомилися у Грузії під час свята, 6 вересня 2005 року вони стали проживати разом в Україні, а 4 жовтня 2005 року відсвяткували свій цивільний шлюб, але без його державної реєстрації у встановленому законодавством України порядку. Тобто на території України відбулася шлюбна церемонія без державної реєстрації шлюбу.

Відповідач повністю взяв на себе обов'язки чоловіка щодо гідного матеріального забезпечення сім'ї, а позивач своєю щоденною працею піклувалась про господарство, вирішувала побутові питання сім'ї та створювала для свого чоловіка затишні та сприятливі умови сімейного життя.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилася дитина - громадянка України ОСОБА_10. На момент народження дитини вони проживали за адресою: АДРЕСА_5, а з серпня 2008 року без прописки проживали за адресою: АДРЕСА_1, яку було придбано 27 серпня 2008 року й зареєстровано право власності на ОСОБА_4, так як позивач на той час була громадянкою іншої держави.

Офіційно реєстрацію місця проживання спільної з відповідачем дитини, ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 було здійснено відповідачем 3 червня 2015 року, позивача за даною адресою було зареєстровано 7 жовтня 2015 року.

На підтвердження факту проживання однією сім'єю сторін з 2005 року позивач надала до суду фотоматеріали, заяву громадянки ОСОБА_7 про підтвердження факту проживання однією сім'єю ОСОБА_2 і ОСОБА_4 з вересня 2005 року, де приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. було засвідчено підпис ОСОБА_7, довідку житлового кооперативу «Салют» від 18.03.2016 року № 89 про те, що разом із власником квартири ОСОБА_4 з моменту купівлі квартири проживають ОСОБА_2 і ОСОБА_10 з серпня 2008 року без прописки за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на вказані обставини та згідно діючого законодавства України просила: встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 06.09.2005 року та в період придбання квартири АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХНМО Грішаковою О.В. 27.08.2008 року за реєстровим № 7267; визнати спільною сумісною власністю сторін вказану квартиру; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2016 рокув задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне та необґрунтоване, таке що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник ОСОБА_3 посилається на ті ж самі підстави та докази, що були викладені у позовній заяві.

Вважає, що суду першої інстанції було надано достатньо доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Вказує, що відповідачем у судовому засіданні було підтверджено факт спільного проживання з позивачем з 06.09.2005 року. Також, відповідач не заперечував та підтвердив ведення з позивачем спільного господарства, наявність взаємних обов'язків, піклування один про одного, наявність спільного бюджету.

Посилається на ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, ст. 74 цього Кодексу передбачає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Таким чином, просила ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду, доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Судова колегія з таким висновком погоджується оскільки він відповідає обставинам справи вимогам закону.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що сторони з вересня 2005 року проживали однією сім'єю. ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилась спільна дитина. До придбання спірної квартири АДРЕСА_1 сторони та їх дитина проживали разом АДРЕСА_5.

На підтвердження позовних вимог суду надано копію свідоцтва про народження ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4, батьками якої зазначені позивач та відповідач (а.с. 11).

Надаючи оцінку зазначеним доказам суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що сам по собі факт народження спільної дитини не є достатнім доказом на підтвердження факту проживання сторін однією сім'єю.

Та обставина що сторони мають спільну дитину, народжену у 2006 році є беззаперечною. Однак не можна вважати цю обставину достатньою для висновку про те, що сторони проживали однією сім'єю на час придбання на ім'я відповідача спірної квартири.

Що стосується довідки ЖК «Салют» від 18.03.2016 року та зазначеній у ній відомості також такої обставини не підтверджує.

Так, зазначена довідка містить відомості про те, що з часу придбання спірної квартири сторони та їх дитина проживають у цій квартирі.

Однак само по собі проживання позивача у одній квартирі після її придбання не є доказом того, що до укладання договору купівлі-продажу квартири відповідачем між сторонами склались відносини, які свідчать про спільне проживання сторін пов'язаних спільним побутом, що утворило їх взаємні права та обов'язки.

До того ж до участі у справі як третю особу було притягнуто ОСОБА_6 що є іпотекодержателем спірної квартири на підставі договору іпотеки від 24.12.2012 року, укладеного з ОСОБА_4

Заперечуючи проти позову ОСОБА_6 надав докази, які підтверджують наявність грошового зобов'язання відповідача (а.с. 55-60).

Між іншим це заява ОСОБА_4 від 24.12.2012 року на ім'я нотаріуса який посвідчив договір іпотеки, що містить твердження про його не перебування у зареєстрованому або громадському шлюбі (а.с. 59).

Суду не було надано будь-яких доказів того, що сторони у період з 2005 року до придбання спірної квартири 27.08.2008 року мали спільний побут та проживали спільно. Посилання на спільне проживання сторін не підтверджено документально.

Заява ОСОБА_7 посвідчена нотаріально і надана суду не може вважатися належним доказом. Ця особа суду свідчень не давала, про відповідальність за неправдиві свідчення не попереджувалась, а тому викладені у заяві обставини до уваги взяті бути не можуть.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позову, а апеляційна скарга цих висновків не спростовує, що згідно вимог ч. 1 ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - О.М. Хорошевський

Судді - П.В. Кісь

О.А. Кружиліна