Провадження № 2/219/425/2017
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 березня 2017 року Артемівський міськрайонний районний суд Донецької області в складі:
судді Павленко О.М.,
за участі секретаря Кудла Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
до суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою, згідно якої вона просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. Вказує, що вона є наймачем житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, відповідач є її сином. В 1985 році в установленому законом порядку її сім'ї була надана в користування зазначена квартира. З 2011 року її син ОСОБА_2 фактично не проживає в спірній квартирі, їй відомо, що останнім місцем його проживання є м. Київ, куди він поїхав працювати. Відповідач добровільно не знімається з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що перешкоджає їй вільно користуватись квартирою, створює перешкоди в оформлені субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово - комунальних послуг.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливими проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує.
Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом достовірно встановлено, що відповідно до архівної виписки Артемівської міської ради народних депутатів виконавчого комітету, протоколу засідання виконавчого комітету, рішенням від 7.02.1996 року за № 68 надано згоду на переукладення договору найму ОСОБА_1 на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку зі смертю основного квартиронаймача (а.с.27).
Згідно довідки, виданої паспортистом ТОВ «ТБК «Схід» про склад сім'ї від 15.07.2016 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 - наймач; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 - син; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 - син (а.с.4).
Згідно акту від 15.07.16 року за № 1446, складеного комісією ТОВ «ТБК «Схід», була проведена перевірка паспортного режиму квартири АДРЕСА_3. Перевіркою було встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, але за даною адресою фактично не мешкають ОСОБА_2 з 2011 року, ОСОБА_3 з лютого 2014 року по теперішній час, що підтверджують сусіди ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с.5).
Відповідно до довідки, виданої Комунальним підприємством «Бахмутське бюро технічної інвентаризації» від 1.03.2017 року за № 128, станом на 31.12.2012 року в м. Бахмут Донецької області згідно облікових даних підприємства право власності на нерухоме майно - квартира АДРЕСА_4 не зареєстрована (а.с.45).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Відповідно до листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції Попова Ю.В. від 27.02.2017 року 3837/201/01-2017, згідно обліків Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, з приводу вчинення йому перешкод з боку будь-якої особи, щодо недопущення його до квартири АДРЕСА_5 не звертався (а.с.46).
Згідно листа головного лікаря Бахмутської центральної районної лікарні ОСОБА_7 від 28.02.2017 року № 1120, громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на обліку у лікарів в КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не перебуває, звернення за медичною допомогою з отримання листків непрацездатності не зареєстровані, за період 2014 - 2016 років ОСОБА_2 стаціонарну медичну допомогу не отримував та до травматологічного пункту не звертався (а.с.47).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.
Згідно ч. ч 1, 2 ст. 71 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень.
Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи представником позивача були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2011 року, нею не користується, витрати, пов'язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1
Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою згодою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 10-ти днів з моменту його проголошення, а відповідачем та представником третьої особи - в той же строк, але з моменту отримання копії цього рішення.

Суддя -

О.М.Павленко