Ухвала іменем україни
25 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке діє через представника ОСОБА_10, на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 13 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанком» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, а 15 червня 2012 року - аналогічний договір між ПАТ «Дельта-Банк» і ПАТ «Альфа-Банк», внаслідок чого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 29 травня 2008 року № 0203/0508/88-009, що був укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 За цим договором ОСОБА_6 отримала у ВАТ «Сведбанк» кредит у розмірі 50 тис. дол. США та зобов'язалася повернути наданий кредит та проценти від користування ним у сумі та у строки, передбачені цим договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, між банком та ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, за яким останні передали в іпотеку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру по АДРЕСА_3 та належну ОСОБА_6 квартиру по АДРЕСА_4. Заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами у розмірі 371 413 грн.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором у нього станом на 10 жовтня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 259 479 грн 46 коп.. На підставі вказаного позивач просив з метою погашення заборгованості за кредитом звернути стягнення на вказані предмети іпотеки та стягнути з відповідача в користь банку витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Нововолинського міського суду від 13 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_1, скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 травня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6, у розмірі 194 703 грн 42 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 167 191 грн, за процентами у розмірі 27 512 грн 29 коп, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та належить на праві приватної власності ОСОБА_6, шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу звернення стягнення на іпотечне майно.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 36, що розташована за адресою: вул. Грушевського, 5 м. Нововолинськ Волинської області, та задовольняючи позов частково в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що відповідач допустила утворення заборгованості, розмір якої доведено належними та допустимим доказами у справі, а тому позивач має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на вищезазначену квартиру із застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Однак з такими висновками апеляційного суду не можна повністю погодитись, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 29 травня 2008 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Сведбанк» укладено договір про надання споживчого кредиту №0203/0508/88-009 у розмірі 50 000 дол. США, зі сплатою 11,9 % річних строком до 29 травня 2018 року з доповненнями до нього від 29 квітня, 30 квітня, 13 листопада 2009 року (а. с. 10-17).

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком і відповідачами 29 травня 2008 року було укладено договір іпотеки, згідно з яким останні передали в іпотеку банку трикімнатну квартиру № 10, загальною площею 44,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить їм на праві спільної сумісної власності, а також, однокімнатну квартиру № 36 загальною площею 31,2 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 та належить відповідачу ОСОБА_6 на праві приватної власності (а. с. 18-20).

Згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25 травня 2012 року, здійснено відступлення права вимоги ПАТ «Дельта-Банк», який у встановленому законом порядку набув права іпотекодержателя (а. с. 43).

У свою чергу, ПАТ «Дельта Банк» відступив право вимоги за кредитним договором від 29 травня 2008 року № 0203/0508/88-009 ПАТ «Альфа Банк».

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 відповідачами була відчужена, як така, що під забороною та в заставі не перебуває, тобто, перехід прав відбувся за згодою банку (а. с. 76-77). 26 вересня 2014 року кошти вилучені від продажу вказаного майна у розмірі 18 991, 51 доларів США, надійшли на погашення заборгованості за кредитом.

Рішенням Нововолинського міського суду від 05 червня 2015 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Альфа-Банк 259 316 грн 72 коп. заборгованості, яка утворилася станом на 25 травня 2015 року за кредитним договором від 29 травня 2008 року.

Рішення суду перебуває на примусовому виконанні в державній виконавчій службі.

На підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором позивачем було надано розрахунок, згідно з яким заборгованість за кредитом станом на 10 жовтня 2015 року становить 7849,61 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 167 191 грн, з них заборгованість за відсотками становить 1291,70 доларів США, або 27 512,29 грн. (а. с. 57).

При визначенні розміру заборгованості, у рахунок якої було звернуто стягнення на іпотечне майно - однокімнатну квартиру, апеляційний суд виходив із того, що загальний розмір заборгованості станом на 10 жовтня 2015 року становить 194 703 грн 42 коп., включаючи заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10 890, 84 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 167 191 грн.

Однак, згідно зі ст. 599 ЦК Українизобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У ч. 1 ст. 631 ЦК Українивизначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ч. 2 ст. 625 ЦК Українизазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, у п. 1.3 кредитного договору зазначено, що за користування кредитом встановлюється процентна ставка у розмірі 11,3 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Відповідно до чч. 1 і 3 ст. 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У ст. 599 ЦК Українипередбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником чи виконано із простроченням не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та положень ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року № 6-1206 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ст. 629 ЦК Українидоговір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 4 вересня 2013 року у справі 6-73цс13, яка відповідно до 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України, частково задовольняючи позовні вимоги та звертаючи стягнення на іпотечне майно, не врахував, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником дає право банку на отримання відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та положень ЦК України, не перевірив чи є правомірним звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, яка фактично вже була стягнута за рішенням суду, що знаходиться на примусовому виконанні.

За таких обставин рішення суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК Українивоно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович