АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/2052/2017 р. Доповідач Полікарпова О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року грудня місяця 11 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
за участі секретаряПісоцької Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, третя особа сектор з питань опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Корабельної районної у м. Херсоні ради про визнання недійсним договору оренди житла та застосування наслідків його недійсності,

В С Т А Н О В И Л А

В грудні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом та, уточнивши в ході розгляду справи заявлені вимоги, просила визнати недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 від 12 травня 2015 року з моменту його вчинення, а саме з 12 травня 2015 року; застосувати наслідки недійсності договору оренди квартири АДРЕСА_1 від 12 травня 2015 року шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_8, ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_8, ОСОБА_5 передати їй квартиру АДРЕСА_1 у стані, який існує на час подачі позову; стягнути з відповідачів судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2016 року, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 05 травня 2015 року ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про державну реєстрацію права власності ОСОБА_10 на спірну квартиру.

28 листопада 2016 року приватним нотаріусом Сперчуном О.О. на ім'я позивачки було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно НОМЕР_1 від 28 листопада 2016 року. Однак вона позбавлена можливості користуватися вказаною квартирою, оскільки у квартирі проживають відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_5, на підставі договору оренди від 12 травня 2015 року, укладеного строком на 2 роки 11 місяців, з ОСОБА_7 На її прохання звільнити вказану квартиру відповідачі їй відмовили.

Вважає, що зазначений договір оренди є недійсним, оскільки ОСОБА_7 не є власником спірної квартири, а договір оренди не був зареєстрований належним чином, тобто не відповідає вимогам Житлового кодексу України та Цивільного кодексу України.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08 червня 2017 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 від 12.05.2015 з моменту його вчинення.

Зобов'язано ОСОБА_8 та ОСОБА_5 передати ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Зазначене рішення суду переглядалось судом апеляційної інстанції за апеляційними скаргами позивачки ОСОБА_6 та відповідачки ОСОБА_8

На даний час це ж рішення оскаржує інший відповідач - ОСОБА_5, який в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених вимог скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_6 Доводи його апеляційної скарги частково співпадають з доводами його дружини - апелянта ОСОБА_8

Письмові заперечення на адресу апеляційного суду не надходили.

Заслухавши доповідача, осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір оренди укладений всупереч вимогам ст. 810 ЦК України та ч.2 ст. 158 ЖК України, особою, яка не мала права передавати спірне майно в оренду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як він відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 12 травня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1, строком 2 роки 11 місяців, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.23-25).

За умовами зазначеного договору квартира, що орендується надається орендарю, ОСОБА_8, для її проживання та проживання членів її родини - чоловіка ОСОБА_5 Неповнолітні діти вселяються без згоди орендодавця (п.2.1 Договору).

25 травня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладена додаткова угода за умовами якої збільшено строк оренди квартири до 6 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

У спірний квартирі на підставі договору найму від 12 травня 2015 року проживають ОСОБА_8, її чоловік ОСОБА_5 та малолітній син ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказані обставини визнані сторонами, а тому в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦК України, доказуванню не підлягають.

Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Херсонській області місце проживання ОСОБА_8, ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Згідно із ч.1,3 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту ч. 2 ст. 158 ЖК України також вбачається, що сторонами договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, є власник будинку (квартири) і наймач.

За правилами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.3 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину, відповідно до частини першої ст.203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як встановлено рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15 березня 2016 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Сперчуна О.О., Херсонської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_7 видане 05 травня 2015 року приватним нотаріусом Сперчуном О.О. на підставі рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 07 квітня 2015 року про встановлення факту сумісного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 однією сім'єю (а.с.64) було скасовано рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 10 червня 2015 року (а.с.62-63). В силу вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, вказані обставини доказуванню не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2016 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.05.2015 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Сперчуном О.О. ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №210856 від 05.05.2015 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на вказану квартиру (а.с.10-15).

У зв'язку відсутністю у ОСОБА_10 права на спадкування за рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15 березня 2016 року, яке набрало законної сили та є чинним на час розгляду справи, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 05 травня 2015 року на ім'я ОСОБА_7 приватним нотаріусом Сперчуном О.О. та скасоване рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-15).

Власником квартири АДРЕСА_1, є ОСОБА_6, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.11.2016 року (а.с.20; 22).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір оренди квартири укладений з порушенням вимог ст. 810 ЦК України та ст.158 ЖК України, згідно яких право передачі житла в оренду належить лише його власнику, оскільки ОСОБА_7 не мала права на спадкування після смерті ОСОБА_9, а рішення суду на підставі якого ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом скасовано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом при винесені рішення було зазначено ст.180 ЦК України, норма якої не має ніякого відношення для визнання договору оренди житла недійсним, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки судом у мотивувальній частині рішення була допущена описка, а саме зазначення ст. 180 ЦК України, замість 810 ЦК України, що регулює спірні відносини, і це вбачається із того, що ця стаття приведена у рішенні разом зі ст.158 ЖК. Відповідно до вимог ст. 219 ЦПК України описка може бути виправлена судом з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі про виправлення описки.

Також неприйнятними є доводи ОСОБА_5 з приводу неправильного застосування судом ч.2 ст. 158 ЖК України щодо реєстрації договору найму жилого приміщення, так як задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції не пов'язував недійсність договору з недотриманням вимог закону про державну реєстрацію правочину.

Правом власності, відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, в ласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 391 ЦК України власнику майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Встановивши, що ОСОБА_8 та ОСОБА_5 користуються належною позивачці квартирою без відповідної правової підстави та вимогу власника добровільно не бажають звільнити квартиру, у зв'язку із чим ОСОБА_6 позбавлена права користування та розпорядження своїм майном, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідачів передати квартиру власнику підлягають задоволенню.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги відносно того, що суд, задовольняючи вимогу про передачу квартири, самостійно без посилання на наявність уточнень чи змін позовних вимог з боку позивача, виключив вимоги про стан квартири у якому вона має бути передана, оскільки, відповідно до уточнених позовних вимог (а.с.66-69), вимоги щодо визначення стану квартири не були предметом судового розгляду. Не зазначення у судовому рішенні про стан квартири при її поверненні власнику може порушувати лише права позивачки, а не апелянта.

Також не можуть спростовувати висновок суду першої інстанції й той факт, що станом на 12.05.2015 року єдиним власником квартири була ОСОБА_13 та її право на розпорядження майном нічим не було обмежено, оскільки законом гарантовано власнику право усунути будь-які перешкоди у користуванні власністю (ст.391 ЦК).

Отже, доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються як такі, що не спростовують правильних по суті висновків суду.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 червня 2017 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий підпис О.М. Полікарпова

Судді підпис Л.П. Воронцова

підпис П.Я. Ігнатенко

З оригіналом згідно:

Копія ухвали оформлена 15 грудня 2017 року

Ухвала набрала законної сили 11 грудня 2017 року

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання Т.І. Пісоцька