Справа № 216/5974/16-ц
Провадження № 2-о/216/13/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2017 м.Кривий Ріг

Дніпропетровська область

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Онопченка Ю.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Нестеренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Центрально-Міський районний у місті ОСОБА_2 відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною заявою, посилаючись на те, він народився 13 липня 1949 року в м. Караганді Казахської ССР (Казахстан), про що в книзі актiв реєстрації про народження було зроблено актовий запис № 1537 від 13 липня 1949 року. Його мати, Бєльгєр Отілія Андріївна, була народжена німкою 06 січня 1925 року у Єршовському районі Саратовської області, сповідувала лютеранську віру та мешкала на території Автономної Радянської Соціалістичної Республіки Німців Поволжя, дотримуючись традицій цієї національності. Згідно із Указом Президії Верховної Ради СРСР від 28 серпня 1941 року «О переселенні німців, які проживають у районах Поволжя» його мати була насильно переселена та працювала в трудовій армії. В Указі Президії Верховної Ради СРСР «Про кримінальну відповідальність за втечу з міст обовязкового та постійного поселення осiб, виселених у віддаленні райони Радянського Союзу в період Вітчизняної війни» від 26 листопаду 1948 року лише посилюються на репресії до німецького народу. Він народився в спецпоселенні та з народження находився під адміністративним наглядом органiв МВС як член родини репресованої німки включно до 13 січня 1956 року. Так як 13 грудня 1955 року видався Указ Президії Верховної Ради СРСР «Про зняття обмежень у правовому становищі з німців та членів їх сімей, які перебувають на спец поселенні», де першим пунктом вказано зняти з обліку спецпоселення та звільнити з-під адміністративного нагляду органів МВС німців та членів їх сімей. Однак у пункті 2 цього указу зазначено, що «зняття з німців обмежень щодо спецпоселення не тягне за собою повернення майна, конфіскованого при виселенні», і що вони «не мають права повертатися в місця, звідки вони були виселені». Проте, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 29 серпня 1964 року «Про внесення змін до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 28 серпня 1941 року «Про переселення німців, які проживають в районах Поволжя» зазначалося: "Життя показало, що огульні звинувачення були безпідставними і зявилися проявом свавілля в умовах культу особи Сталіна», тим самим огульних звинувачень зняли, але покарання залишили, оскільки повертатися в рідні місця німцям було як і раніше заборонено. 03 листопада 1972 року було видано Указ Президії Верховної Ради СРСР «Про зняття обмежень у виборі місця проживання, передбаченого в минулому для окремих категорій громадян». Ні в жодному з цих указів не йшлося про відновлення республіки німців Поволжя, німецьких національних районів, шкіл, вузів, театрів та інших національних атрибутів. Лише 14 листопада 1989 року Верховна Рада СРСР прийняла Декларацію «Про визнання незаконними і злочинними репресивних актів проти народів, що піддалися насильницькому переселенню, та забезпечення їх прав». 26 квітня 1991 року Верховна Рада РРФСР ухвалила Закон «Про реабілітацію репресованих народів», а 18 жовтня того ж року приймається ще один Закон «Про реабілітацію жертв політичних репресій». Всі ті роки він на собі зазнавав тяготи, позбавлення та піддавався гонінням за національними ознаками, як у дитинстві, так i у зрілому віці. Він виховувався матірю та бабусею з дідусем, які були за національністю німцями. Його перший язик німецький. Він також виховувався відповідно до німецьких традицій, з народження до 2005 року сповідав лютеранську віру, підтримую стосунки зі своїми родичами - німцями, які проживають на території Німеччини, святкую німецькі свята та вважає себе німцем. З 2000 року він є активним членом громадської організації «Відродження». 18 серпня 1949 року йому було видано свідоцтво про народження, в якому не було зазначено його національності. Також на даний час в жодному документі, які йому видавались, у тому числі в паспорті громадянина України, не вказано його національності. Так він планую воззєднатися зі своєю родиною, виїхати на постійне місце проживання у Німеччину, де проживає його мати, рідні сестрі, брат та інші члени великої родини, тому він вирішив визначити свою національність юридичним шляхом. Згідно із законом Німеччини він зобовязаний мати документ, який би декларував його німецьку національність. Наявність у свідоцтві про народження вказаної німецької національності батьків не є достатнім для декларації німецької національності. Оскільки для переїзду йому необхідно встановлення факту етнічної та національної приналежності, рішення суду має в цьому процесі важливе юридичне значення. Чинним законодавством України не передбачено порядку зміни чи встановлення факту реєстрації національності відділами РАЦС, що підтверджується листом Міністерства юстиції України N В-350-35 від 13 липня 1999 року, тому він не може звернутись з такою вимогою до цих органів. У позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо. Згідно зі ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Статтею 300 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на індивідуальність, має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до положень Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність, примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Він вважає себе особою німецької національності, оскільки його мати була німкою, і на даний час бажає відновити та підтвердити свою дійсну національність як це передбачено ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», але законодавством України не передбачено позасудового механізму обрання чи відновлення якогось документу, який би встановлював його належність до німецької національності. Встановлення вказаного факту має для нього юридичне значення, так як дозволяє йому реалізувати конституційне право на визначення національної приналежності і змінити країну проживання, а також на отримання певних майнових прав у Німеччині.

Посилаючись на викладене, заявник просив встановити юридичний факт, а саме те, що він є німцем.

В судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримав та просить їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи до суду не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши заявника, дослідивши матеріали справи та давши їм відповідну правову оцінку, суд вважає за можливе задовольнити заяву з таких підстав.

Заявник, ОСОБА_1, народився 13 липня 1949 року в м. Караганді Казахської ССР (Казахстан), про що в книзі актiв реєстрації про народження було зроблено актовий запис № 1537 від 13 липня 1949 року. Його мати, Бєльгєр Отілія Андріївна, була народжена німкою 06 січня 1925 року у Єршовському районі Саратовської області, сповідувала лютеранську віру та мешкала на території Автономної Радянської Соціалістичної Республіки Німців Поволжя, дотримуючись традицій цієї національності. Згідно із Указом Президії Верховної Ради СРСР від 28 серпня 1941 року «О переселенні німців, які проживають у районах Поволжя» його мати була насильно переселена та працювала в трудовій армії. В Указі Президії Верховної Ради СРСР «Про кримінальну відповідальність за втечу з міст обовязкового та постійного поселення осiб, виселених у віддаленні райони Радянського Союзу в період Вітчизняної війни» від 26 листопаду 1948 року лише посилюються на репресії до німецького народу. Він народився в спецпоселенні та з народження находився під адміністративним наглядом органiв МВС як член родини репресованої німки включно до 13 січня 1956 року. Так як 13 грудня 1955 року видався Указ Президії Верховної Ради СРСР «Про зняття обмежень у правовому становищі з німців та членів їх сімей, які перебувають на спец поселенні», де першим пунктом вказано зняти з обліку спецпоселення та звільнити з-під адміністративного нагляду органів МВС німців та членів їх сімей. Однак у пункті 2 цього указу зазначено, що «зняття з німців обмежень щодо спецпоселення не тягне за собою повернення майна, конфіскованого при виселенні», і що вони «не мають права повертатися в місця, звідки вони були виселені». Проте, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 29 серпня 1964 року «Про внесення змін до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 28 серпня 1941 року «Про переселення німців, які проживають в районах Поволжя» зазначалося: "Життя показало, що огульні звинувачення були безпідставними і зявилися проявом свавілля в умовах культу особи Сталіна», тим самим огульних звинувачень зняли, але покарання залишили, оскільки повертатися в рідні місця німцям було як і раніше заборонено. 03 листопада 1972 року було видано Указ Президії Верховної Ради СРСР «Про зняття обмежень у виборі місця проживання, передбаченого в минулому для окремих категорій громадян». Ні в жодному з цих указів не йшлося про відновлення республіки німців Поволжя, німецьких національних районів, шкіл, вузів, театрів та інших національних атрибутів. Лише 14 листопада 1989 року Верховна Рада СРСР прийняла Декларацію «Про визнання незаконними і злочинними репресивних актів проти народів, що піддалися насильницькому переселенню, та забезпечення їх прав». 26 квітня 1991 року Верховна Рада РРФСР ухвалила Закон «Про реабілітацію репресованих народів», а 18 жовтня того ж року приймається ще один Закон «Про реабілітацію жертв політичних репресій». Всі ті роки він на собі зазнавав тяготи, позбавлення та піддавався гонінням за національними ознаками, як у дитинстві, так i у зрілому віці. Він виховувався матірю та бабусею з дідусем, які були за національністю німцями. Його перший язик німецький. Він також виховувався відповідно до німецьких традицій, з народження до 2005 року сповідав лютеранську віру, підтримую стосунки зі своїми родичами - німцями, які проживають на території Німеччини, святкую німецькі свята та вважає себе німцем. З 2000 року він є активним членом громадської організації «Відродження». 18 серпня 1949 року йому було видано свідоцтво про народження, в якому не було зазначено його національності. Також на даний час в жодному документі, які йому видавались, у тому числі в паспорті громадянина України, не вказано його національності. Так він планую воззєднатися зі своєю родиною, виїхати на постійне місце проживання у Німеччину, де проживає його мати, рідні сестрі, брат та інші члени великої родини, тому він вирішив визначити свою національність юридичним шляхом. Згідно із законом Німеччини він зобовязаний мати документ, який би декларував його німецьку національність. Наявність у свідоцтві про народження вказаної німецької національності батьків не є достатнім для декларації німецької національності. Оскільки для переїзду йому необхідно встановлення факту етнічної та національної приналежності, рішення суду має в цьому процесі важливе юридичне значення. Чинним законодавством України не передбачено порядку зміни чи встановлення факту реєстрації національності відділами РАЦС, що підтверджується листом Міністерства юстиції України N В-350-35 від 13 липня 1999 року, тому він не може звернутись з такою вимогою до цих органів. У позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо. Згідно зі ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Статтею 300 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на індивідуальність, має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до положень Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність, примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Він вважає себе особою німецької національності, оскільки його мати була німкою, і на даний час бажає відновити та підтвердити свою дійсну національність як це передбачено ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», але законодавством України не передбачено позасудового механізму обрання чи відновлення якогось документу, який би встановлював його належність до німецької національності. Встановлення вказаного факту має для нього юридичне значення, так як дозволяє йому реалізувати конституційне право на визначення національної приналежності і змінити країну проживання, а також на отримання певних майнових прав у Німеччині.

Згідно із ч. 2 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт, що заявник - «німець», тому заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 212-215, ст. 234, ч. 2 п. 5 ст. 256, ст. 259 ЦПК України, ЗУ «Про національні меншини України»,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Центрально-Міський районний у місті ОСОБА_2 відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що національність ОСОБА_1, народженого у м. Караганді Казахської ССР (Казахстан), 13 липня 1949 року, є німець.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення суду, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Онопченко