Справа № 456/4016/16-ц
Провадження № 2/456/32/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2017 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Гулкевича О. В.

при секретарі Кулешник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию цивільну справу за позовом Вінницького національного медичного університету імені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості навчання,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення 141,564,00 грн. основної суми боргу за навчання, 102 917,03 грн. суми збитків від інфляції та 16 231,94 грн. 3 відсотки річних від простроченої суми, а також 3910,70 грн. сплаченого судового збору.

В обґрунтування вимог представник позивача ОСОБА_3 покликався на те, що 01 вересня 2008 року між Вінницьким національним медичним університетом імені ОСОБА_1 (далі - Позивач) та ОСОБА_2 (далі - Відповідач) у зв'язку з зарахуванням Відповідача на навчання за державним замовленням, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, що підтверджується Наказом № 275 від 01.08.2008 року по Вінницькому національному медичному університету імені ОСОБА_1, було укладено ОСОБА_4 № 130 про підготовку лікаря.

Укладена з Відповідачем ОСОБА_4 про підготовку лікаря № 130 від 01.09.2008 року відповідає типовій угоді, яка укладається згідно з п.4 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Постановою КМ України № 992 від 22.08.1996 року.

Вимога щодо укладення угоди про підготовку лікаря - фахівця з вищою освітою (спеціаліста) передбачена п.4 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Постановою КМ України № 992 від 22.08.1996 року, яким визначено, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1.

Відповідно до Наказу № 251 від 26.06.2014 р. по ВНМУ ім. М.І. Пирогова, студентці 6-го курсу медичного факультету № 1 ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію лікаря і видано Диплом спеціаліста від 26.06.2014 року ВН № 46422926, які засвідчують, що Відповідач закінчив навчання у Позивача та отримав диплом спеціаліста, отримавши повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» і здобув кваліфікацію лікаря.

Позивач виконав взяті на себе зобов'язання згідно укладеної ОСОБА_4, щодо забезпечення відповідної якісної теоретичної і практичної підготовки лікаря фахівця з вищою освітою (спеціаліста) - Відповідача, згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця, доказом чого є успішна здача Відповідачем державних іспитів та отримання диплому спеціаліста.

Згідно з вимогами п.8.3 «Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 р., та ОСОБА_4 після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації Позивач забезпечив Відповідача місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, зокрема, надавши Відповідачу направлення на роботу № 130 від 19.03.2014 року на посаду - лікаря загальної практики сімейної медицини КУ «ЦПМСД Овруцької райради» ДОЗ Житомирської ОДА, де він зобов'язаний був відпрацювати не менше трьох років. Підтвердженням чого є такі письмові докази: пропозиція щодо працевлаштування від 26.06.2014 р., картка працевлаштування випускника - відповідача від 26.06.2014 року та направлення на роботу № 130 від 19.03.2014 р.

Позивач виконав передбачені ОСОБА_4 зобов'язання щодо Відповідача в повному обсязі.

Згідно з ОСОБА_4 і відповідно до Картки працевлаштування випускника від 26.06.2014 року та Направлення на роботу № 130 від 19 березня 2014 року Відповідач зобов'язувався прибути за місцем направлення до Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги Овруцької райради» ДОЗ Житомирської ОДА, працевлаштуватись на посаду лікаря загальної практики-сімейної медицини та відпрацювати за вказаним місцем направлення три роки.

Відповідно до ОСОБА_5 лікаря Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги Овруцької райради» ДОЗ Житомирської ОДА Вих. № 857 від 07.11.2016 р. та ОСОБА_6 Управління охорони здоров'я Житомирської ОДА Вих. № 3785/0310 від 29.11.2016 року Позивача проінформовано, що Відповідач - ОСОБА_2, яка була скерована на роботу до Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги Овруцької райради» на посаду лікаря загальної практики-сімейної медицини після закінчення навчання в інтернатурі до роботи не приступила. Таким чином, в порушення вимог ОСОБА_4 Відповідач після закінчення навчання в інтернатурі не працевлаштувалась та не відпрацювала за вказаним місцем направлення три роки.

Пунктами 1 та 2 Указу Президента України № 77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» встановлено: «1. Установити, що вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб - для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням).

2. Установити, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж: три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання».

Згідно з п. 14 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Постановою KM України № 992 від 22.08.1996 року, «Уразі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поваленої причини приступити до роботи за призначенням … випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати».

У відповідності до змін, що внесені до Постанови КМ України від 22 серпня 1996 р. № 992, затверджених Постановою КМ України від 15.04.2015 р. № 216, «1. Пункт 3 постанови викласти в такій редакції: «3. Порядок, затверджений пунктом 1 цієї постанови, поширюється на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю».

Згідно ОСОБА_4 - Відповідач взяв на себе зобов'язання - прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання в установленому порядку.

Оскільки, в порушення вимог ОСОБА_4 та зазначених нормативно-правових актів, зокрема, Постанови КМ України від 22.08.1996 р. № 992, Постанови КМ України від 15.04.2015р. №216, п.1 та п. 2 Указу Президента України №77/96 від 23.01.1996 р., Наказу МОЗ України № 367 від 25.12.1997 р., Відповідач не прибув за направленням та відмовився без поважної причини приступити до роботи за призначенням, не відпрацював за вказаним місцем направлення три роки чим порушив зобов'язання, передбачене ОСОБА_4, він зобов'язаний відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Позивач з урахування вимог ч.2 ст.625 ЦК України провів розрахунок заборгованості за навчання Відповідачки за 2008-2014 навчальний рік за спеціальністю «Лікувальна справа» і така складає: 260 712 грн. 97 коп., що включає: основна сума боргу становить - 141 564 грн. 00 коп.; збитки від інфляції (з урахуванням встановленого індексу інфляції) становлять - 102 917 грн. 03 коп.; 3 % відсотки річних від простроченої суми становлять - 16 231 грн. 94 коп.

Позивач просив стягнути зазначену заборгованість з відповідачки в повному обсязі.

В судове засідання представник позивача не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, подав письмову заяву про розгляд справи за його та відповідачки відсутності та письмове заперечення проти позову, в якому просив позивачу відмовити в задоволенні такого.

Оскільки сторони в судове засідання не прибули, суд на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України вирішив справу на підставі наявних в ній даних і доказів.

Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України., суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з статтею 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Стаття 43 Конституції України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною на час вступу відповідача до університету) було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Однак, ця частина статті 52 була виключена із Закону України «Про освіту», у зв'язку із прийняттям Закону-№1556-VII від 01.07.2014р. «Про вищу освіту».

Щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, то у статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (чинного на день звернення із позовом і на даний час) зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб.

Зазначений закон не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Згідно з приписами статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, норма Закону, на яку посилається позивач у позовній заяві, на час звернення із позовом до суду, була не чинна.

Окрім того, Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22.08.1996р., на який посилається позивач, приймався на виконання ч.2 ст.52 Закону України "Про освіту", яка на час звернення позивача із позовом до суду була нечинна. З огляду на положення статті 58 Конституції України, даний Порядок також не може застосовуватись до спірних правовідносин.

Те ж стосується і Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р.

Відповідно до п. 18 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, керівництво вищого навчального закладу не пізніше ніж за рік до закінчення навчання пропонує випускнику посаду відповідно до укладеної угоди. При цьому вищим навчальним закладом оформляється картка працевлаштування випускника (додаток № 2) у двох примірниках на кожну особу. Перший примірник зберігається у вищому навчальному закладі, другий надсилається замовникові. При цьому у матеріалах справи наявні копія картки працевлаштування випускника ОСОБА_2, що була складена 26.06.2014 року та копія диплому спеціаліста ОСОБА_2 від 26.06.2014 року ВН № 46422926, з чого вбачається, що карта працевлаштування випускника ОСОБА_2 була оформлена з порушенням вищенаведеної норми.

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22.08.1996р., і Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р., в частині зобов'язання випускників відпрацювати за направленням три роки, або відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання у разі не прибуття за місцем розподілу, відмови приступити до роботи, не відпрацювання трьох років, суперечать статтям 43, 53 Конституції України та статті 64 Закону України «Про вищу освіту» і, відповідно, не можуть бути застосовані судом.

А відповідно до статті 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституції України є нормами прямої дії.

Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов'язує держави не допускати примусової праці.

Згідно зі ст. 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року № 2021-111, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як метод мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку.

Відповідно до ст.4 Цивільного кодексу України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші Закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цивільного кодексу. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

За ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Нормативно-правові акти (постанови та розпорядження) Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо в них не встановлено пізніший строк введення їх в дію. При цьому нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, що визначають права та обов'язки громадян, встановлено, що вони набирають чинності не раніше дня їх опублікування в офіційних друкованих виданнях (ст.5 Указу Президента від 10.06.1997 року «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності»).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

До цивільних відносин, які виникли раніше, новий акт цивільного законодавства застосовується до тих прав та обов'язків, які виникли з моменту набрання ним чинності. Для цього норма ч. 3 ст. 5 ЦК вимагає дотримання трьох умов: а) відносини відносяться до сфери цивільно-правового регулювання; б) акт, що регулює їх, втратив чинність; в) права та обов'язки учасників цих відносин виникають і після набрання чинності нового акта цивільного законодавства. Таким чином в цьому випадку фактично наявний ефект юридично обов'язкових норм нового нормативного акта з одночасним незастосуванням норм нормативно-правового акта, який втратив чинність до раніше виниклих і триваючих відносин.

Положеннями Закону України «Про вищу освіту» (в чинній станом на дату звернення з позовом редакції) не передбачено вимог про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Статтею 56 вказаного Закону гарантовано випускникам вищого навчального закладу, що його працевлаштування повинно здійснюватися за направленням вищого навчального закладу, відповідно до 3-х сторонньої угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником і вказаним Законом не передбачено обов'язкового трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного чи місцевого бюджету вартості навчання.

Крім того, частиною 3 ст. 53 Конституції України встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Згідно Рішення Конституційного суду України від 04.03.2004 року № 5-рп/2004 положення частини третьої статті 53 Конституції України держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах» необхідно розуміти так, що безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою статті 53 Конституції України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина.

Таким чином, обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

Також слід зазначити, що згаданий у п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМУ №992 від 22.08.1996р. встановлений порядок, згідно якого випускник має відшкодувати вартість навчання, не існує.

Пунктом 4 постанови Кабміну від 22.08.96 р №992 Мінфіну разом з Міносвіти, Мінекономрозвитку, Мін'юстом і Нацбанком доручено розробити та затвердити Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування.

На цей час зазначений Порядок не затверджений, а тому для визначення конкретної суми, яку позивач просить стягнути з позивача не існує нормативного підґрунтя. І, як наслідок, суд не може взяти до уваги наданий позивачем розрахунок фактичних затрат на навчання студента.

Відтак, положення Цивільного кодексу України щодо відповідальності відповідача, у формі відшкодування вартості навчання, за невиконання договірних зобов'язань не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Одними із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до цього принципу, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Поряд з цим, суд також вважає за необхідне зазначити, що ст.32 ЦК України передбачений вичерпний перелік правочинів, які особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має право укладати без згоди батьків (опікунів, піклувальників). Відомості про письмову згоду батьків ОСОБА_2 не було надано Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог.

З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.10,60,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.257,901,903 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у задоволені позову Вінницького національного медичного університету імені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості навчання.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Львівської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Стрийський міськрайонний суд.

Головуючий-суддя: ОСОБА_8