Справа № 372/4627/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/473/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 18.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

18 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Гуль В.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року у справі за позовом виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області до комунального підприємства Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 про визнання незаконною і скасування державної реєстрації, визнання недійсним свідоцтва,-

встановила :

у листопаді 2015 року виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області звернувся до Обухівського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, в якому посилається на безпідставну видачу свідоцтва про право власності та реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2

Із врахуванням змін і доповнень до позову позивач просив: визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію обєктів нерухомого майна по вулиці Чумацький шлях (колишня Жовтнева), 14 у місті Обухів Київської області, а саме адміністративної будівлі, гаража, здійснену на імя ОСОБА_2 комунальним підприємством Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі №59 за реєстровим записом №281 від 29 квітня 2010 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на обєкти нерухомого майна по вулиці Чумацький шлях (колишня Жовтнева), 14 у місті Обухів Київської області, а саме адміністративну будівлю, гараж, видане на імя ОСОБА_2 29 квітня 2010 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано державну реєстрацію обєктів нерухомого майна по вулиці Чумацький шлях (колишня Жовтнева), 14 у місті Обухів Київської області, а саме адміністративної будівлі, гаража, здійснену на імя ОСОБА_2 комунальним підприємством Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі № 59 за реєстровим записом № 281 від 29 квітня 2010 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на обєкти нерухомого майна по вулиці Чумацький шлях (колишня Жовтнева), 14 у місті Обухів Київської області, а саме адміністративну будівлю, гараж, видане на імя ОСОБА_2 29 квітня 2010 року.

Стягнуто з комунального підприємства Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 на користь виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області судові витрати в розмірі по 689 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим, а також ухвалене з неповним з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також недостовірність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що суду першої інстанції не надано доказів, які б встановили факт порушення прав чи інтересів виконавчого комітету Обухівської міської ради які підлягали захисту в судовому порядку в обраний ним спосіб.

Також, апелянт вважає, що посилання позивача на відсутність рішень виконавчого комітету та міської ради щодо передачі земельної ділянки по вул. Жовтневій, 14 у місті Обухові ОСОБА_2 в оренду чи у власність, про відсутність рішень виконавчого комітету щодо визнання права власності, продажу або передачі у власність будь яких обєктів комунальної власності взагалі є характерними для відносин, які регулюються ст.376 ЦК України.

Крім того, допущені Обухівським районним судом Київської області під час ухвалення рішення від 12 жовтня 2016 року порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт, стверджує, що аналізуючи позовну заяву та надані позивачем докази можна було зробити висновок, що будь які права позивача виконавчого комітету Обухівської міської ради не порушені.

Також, апелянт, вважає, що позивачем не надано доказів знаходження обєкта нерухомого майна (гаража), який розташований за адресою м. Обухів, вул. Жовтнева, 14, на земельній ділянці, яка належить до земель комунальної власності, а саме до землі Обухівської міської ради.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували перебування гаража у комунальній власності, на балансі комунальних підприємств, Обухівської міської ради чи її виконавчого комітету тощо.

Апелянт, також, посилається на те, що твердження позивача щодо незаконного привласнення обєктів нерухомого майна по вул. Жовтнева, 14 у м.Обухів спростовується постановою ст.слідчого СВ Обухівського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_3 від 25.08.2015, якою закрито кримінальне провадження №0000623 від 08.06.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів).

Просив рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити повністю у позові, стягнути з Виконавчого комітету Обухівської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 515 грн. 80 коп.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка площею 0,4736га, розташована по вул. Жовтневій (нині Чумацький шлях), 14 в місті Обухів Київської області, знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Обухів Київської області і передана в оренду ПП «Житло-сервіс» під існуючу контору із одночасним вилученням із користування Обухівського районного управління житлово-комунального господарства, що підтверджується рішенням виконкому міськради від 26.02.2002 року, актом вибору та обстеження земельної ділянки, викопіюванням із плану м.Обухова, актом прийому-передачі земельної ділянки, рішенням міськради від 28.01.2016 року, платіжними дорученнями (а.с.7-9,97-98,121-123).

У межах вказаної вище земельної ділянки розташовано будівлі, що станом на час передачі земельної ділянки у оренду ПП «Житло-сервіс» використовувались підприємствами житлово-комунального господарства міста, тобто земельна ділянка не була вільна від забудов, а засновником ПП «Житло-сервіс» був ОСОБА_4, що підтверджується зазначеними вище та іншими наявними у справі доказами, а також вбачається із пояснень представників сторін.

29 квітня 2010 року невстановленою посадовою особою КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі №59 під реєстровим №281 було внесено запис про реєстрацію права власності ОСОБА_2 стосовно обєктів нерухомого майна «адмін.будівля, гараж, госп.буд., гараж», які розташовані по вул. Жовтневій, 14 в м.Обухів, правовстановлюючим документом зазначено свідоцтво про право власності, видане на підставі рішення виконкому Обухівської міської ради №1191 від 15.12.2009р., при цьому інвентаризаційна справа стосовно таких обєктів нерухомого майна в архіві КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» відсутня, що підтверджується листами, витягом із реєстрової книги (а.с.10,54,59-60).

23 липня 2013 року ОСОБА_5 помер.

Спадкоємицею належної йому стовідсоткової частки у статутному капіталі ПП «Житло-сервіс» стала його дружина ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.10.2015 року (а.с.84).

23 грудня 2014 року Обухівська міська рада Київської області звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, однак рішенням №18239575 у задоволенні заяви було відмовлено у звязку із тим, що заявлене право вже зареєстровано, зокрема право власності на обєкт нерухомого майна за адресою: м. Обухів, вул. Жовтнева,14 було зареєстровано КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі №59 під реєстр.№281, що підтверджується рішенням про відмову у задоволенні заяви (а.с.6).

14 січня 2015 року Обухівська міська рада Київської області звернулась до КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» із запитом, на який 10 лютого 2015 року було надано відповідь про те, що обєкт нерухомого майна за адресою: м.Обухів, вул. Жовтнева,14 було згідно даних КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі №59 під реєстр.№281 зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на власність від 29.04.2010 року, що підтверджується листом (а.с.10).

В лютому 2015 року Обухівська міська рада Київської області звернулась до прокуратури Обухівського району Київської області про самовільне зайняття земельної ділянки, незаконну приватизацію комунального майна ОСОБА_2 з використанням підроблених документів, постановою слідчого від 25.08.2015 року кримінальне провадження за цією заявою було закрите у звязку із відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, при цьому у межах досудового розслідування ОСОБА_2 посилався на те, що не памятає процедуру набуття ним права власності, а спір із міськрадою є цивільно-правовим, що підтверджується листом, довідкою, постановою (а.с.11,12,76).

17 листопада 2015 року ОСОБА_6 звернулась до ПП «Житло-сервіс» із нотаріально посвідченою заявою про передачу своїх прав щодо ПП «Житло-сервіс» та про відступлення у повному обсязі належної їй стовідсоткової частки у статутному капіталі ПП «Житло-сервіс» ОСОБА_2, що підтверджується заявою (а.с.85). При цьому доводи про те, що ОСОБА_2 є одноосібним власником ПП «Житло-сервіс» залишились недоведеними, оскільки належних і допустимих доказів цього, зокрема здійсненої у встановленому законом порядку державної реєстрації відповідних прав за ОСОБА_2 суду не надано.

27 січня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до поліції із заявою про викрадення невідомими особами документів із приміщення по вул. Жовтневій,14 у м. Обухів, що підтверджується довідкою, клопотанням, листом (а.с.83,134-140,192-193).

Станом на час ухвалення оскаржуваного рішення відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 щодо спірних обєктів нерухомого майна по вул. Жовтневій,14 у м. Обухів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно не внесені, що підтверджується інформаційними довідками (а.с.38-41).

Також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради №1191 від 15.12.2009 року не вирішувались будь-які питання щодо права власності ОСОБА_2 на спірні обєкти нерухомого майна, а вирішено оформити свідоцтва про право власності інвесторів і Обухівської міської ради на квартири та офіси у будинку №2 мікрорайону «Сосновий» міста Обухова, зареєстровано обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Каштанове 2009», що підтверджується рішенням, порядком денним, листами (а.с.104-107).

Встановлено, що реєстрація права власності ОСОБА_2 проведена КП КОР «Західне бюро технічної інвентаризації» безпідставно, оскільки будь-які передбачені законом підстави набуття ним права власності на спірні обєкти нерухомого майна були фактично відсутні, тому право власності ОСОБА_2 на це майно не може вважатись таким, що набуте правомірно в силу явного і грубого порушення приписів законодавства.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відносно визначених позивачем відповідачів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також враховуючи те, що обствини, на які посилався позивач як на підставу задоволення позову, знайшли своє підтвердження, при цьому письмові докази відповідача не спростували доводи позову.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи .

Згідно ч.ч.1,2 ст.335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

Відповідно до ч.2 ст.95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Адміністративна будівля, гараж, розташовані на належній позивачеві земельній ділянці по вулиці Чумацький шлях (колишня Жовтнева), 14 у місті Обухів Київської області, є обєктами нерухомого майна.

Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи №2,4 7,11 до Конвенції.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є обєктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4,5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює субєктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є субєктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є субєктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є субєктом права власності на землі державної власності.

З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статтей 1,2,6,10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави є обєктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі і коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

Згідно ч.1 ст.154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обовязки чи обмеження.

Реєстрація права власності на будівлі в даному випадку привела до втручання у право власності територіальної громади на земельну ділянку, на якій вони розташовані, чим порушено і обмежено це право.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно зі ст.228 Цивільного кодексу України правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, вважається таким, що порушує публічний порядок, та є нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, субєкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені, зокрема, до суду.

Як зазначено вище, наявність реєстрації права власності на будівлі за відповідачем порушує права позивача як власника земельної ділянки, тому відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконною та скасування державної реєстрації обєктів нерухомого майна, визнання у судовому порядку недійсним свідоцтва про право власності на обєкти нерухомого майна є передбаченими законом і достатніми способами захисту прав позивача, забезпечують ефективний судовий захист, відновлюють порушені права територіальної громади.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р. у справі №6-116 цс 13 в порядку перегляду судових рішень у цивільних справах в звязку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді