Справа № 661/2850/17
Провадження № 2/661/1009/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року

Новокаховський міський суд Херсонської області в складі:

головуючої судді - Бойко М.Є.

при секретарі - Асановій Н.Ю.,

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м.Нова Каховка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Новокаховської міської ради про відібрання та повернення малолітніх дітей, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відібрання та повернення за попереднім місцем проживання їх малолітніх дітей.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем він перебуває у шлюбі з 12 червня 2009 року. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У червні 2016 року він надав дозвіл на виїзд дітей за кордон строком на 1 рік у відповідності із спільним з дружиною рішенням про їх оздоровлення та літній відпочинок у рідних баби та діда, які мешкають у Республіці Молдова, в м.Чадир-Лунга.

Після виїзду, вже з липня 2016 року дружина почала його ігнорувати та чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми, а згодом, у телефонній розмові відмовила у їх поверненні в Україну

Посилаючись на те, що на даний час місце перебування дітей йому невідоме, строк дії нотаріально посвідченої заяви його дозволу на їх виїзд за кордон сплив, позивач просив суд негайно постановити рішення про відібрання та повернення йому дітей: доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також просив суд стягнути на його користь з відповідачки судові витрати по справі та допустити негайне виконання рішення суду у частині відібрання та повернення йому дітей.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Представник служби у справах дітей Новокаховської міської ради у судовому засіданні висловила думку щодо недопустимості відібрання малолітніх дітей сторін у матері за відсутності доказів її незаконної поведінки.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки суду не відомі.

За таких обставин та зі згоди позивача суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі, керуючись ст.224 ЦПК України.

Заслухавши позивача, адвоката, який представляв його інтереси, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 червня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Новокаховського міського управління юстиції Херсонської області, актовий запис № 142, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 12.06.2009 року, після реєстрації ОСОБА_7 змінила прізвище на «Козачевська».

Згідно виданих повторно свідоцтв про народження: І-КГ № 223590 та І-КГ № 223589 від 20.09.2016 року батьком малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, та малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, є ОСОБА_2, матір»ю ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки про склад сім»ї за вих. № 782 від 19 вересня 2016 року, виданої відділом реєстрації Новокаховської міської ради, по даний час місце проживання сторін та їх дітей зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

У відповідності до посвідченої приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу ОСОБА_10 заяви від 29 червня 2016 року позивач не заперечував та надав свою згоду на поїздки його малолітніх дітей у супроводі відповідача до Республіки Молдова та на їх перебування за кордоном (на території Республіки Молдова) у будь який час, починаючи з 1 липня 2016 року та закінчуючи 1 липня 2017 року. Після закінчення цього терміну відповідач повинна забезпечити повернення дітей до їх постійного місця проживання у м.Нова Каховка.

Відповідно до акту від 30.08.2017 року, складеного головним спеціалістом служби у справах дітей виконавчого комітету Новокаховської міської ради, ОСОБА_3 з дітьми на теперішній час за вищевказаною адресою не проживають.

Позивач стверджує, що відповідач незаконно утримує дитину на території Республіки Молдова, та що цей випадок підпадає під дію п.1 ст. 162 СК України

Позивач звертався до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року через Центральний орган Республіки Молдова із заявою про повернення дитини та отримав відповідь № 30965/К-17877/12.1 від 14.08.2017 року із роз»ясненнями щодо права на звернення до суду з позовом про відібрання та повернення дітей.

Згідно ст.160 ч.1 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Ст. 161 ч.1 СК України встановлює, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

В ході розгляду справи було встановлено, що позивач не звертався до суду із позовом про визначення місця проживання дітей.

Ст.162 СК України передбачає правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини.

Частина 1 цієї статті встановлює, що, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадання, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Для застосування правових наслідків, передбачених ст.162 СК України, необхідно встановити: по-перше протиправну поведінку одного з батьків, по-друге місце проживання малолітньої дитини повинно бути визначено на підставі закону, рішення органу опіки та піклування або за рішенням суду.

У відповіді Міністерства закордонних справ України № 71/ВЗПД/19-091-659 від 21 липня 2017 року на звернення ОСОБА_2 про повернення дітей зазначено, що у відносинах між Україною та Республікою Молдова застосовується Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року.

Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11 січня 2006 року, цілями Конвенції є:

a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав;

b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

У відповідності до статті 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо:c) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та d) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Відповідно до ст. 4 Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13); заявник дав згоду на переміщення або утримання або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13);існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п.«в» ч.1 ст.13); дитина заперечує проти повернення й досягла такого віку та рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13); повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст.20); з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (ч.2 ст.12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст.3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року(справа № 6-117 цс 13), вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Суд, встановивши фактичні обставини на підставі наданих позивачем доказах, прийшов до переконання про відсутність достатніх підстав для задоволення позовних вимог позивача. В судовому засіданні не встановлено незаконного переміщення малолітніх дітей ( як вже зазначалось вище, батьком був наданий дозвіл на їх вільний виїзд у супроводі матері) до Республіки Молдова та незаконного утримання там цих дітей відповідачкою без згоди її чоловіка та їх батька, а також порушення нею норм Конвенції, оскільки жодного доказу на підтвердження існування таких обставин суду надано не було. Зокрема, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, на підтвердження наявності підстав для відібрання дітей у матері позивач не довів, що відповідачка не забезпечує їх матеріально та недобросовісно ставиться до своїх батьківських обов'язків.

Згідно ст.155 ч.ч.1,2 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

На підставі ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Крім того, відповідно до принципу ст. 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Виняткові обставини, які могли бути підставою для розлучення малолітньої дитини із матір'ю, відсутні.

Таким чином, законних підстав для задоволення позовних вимог про відібрання та повернення дітей у суду немає.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Зважаючи на вищезазначені обставини та положення чинного законодавства, у задоволенні позову слід повністю відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Новокаховської міської ради Херсонської області про відібрання і повернення малолітніх дітей відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Херсонської області через Новокаховський міський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя М. Є. Бойко