Єдиний унікальний номер 234/3806/17 Номер провадження 22-ц/775/2102/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Мірути О.А., Санікової О.С.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яке ухвалено 06 листопада 2017 року у м. Краматорську Донецької області суддею Ткачовою С.М., повний текст рішення складено 06 листопада 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк», Банк) звернулось до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості, посилаючись на те, що у відповідності з договором б/н від 26 липня 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав відповідачу кредит у сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

ОСОБА_1, порушуючи умови договору, у встановлені строки не сплатив суми кредиту та процентів за його користування, в результаті чого, станом на 31 січня 2017 року у нього утворилася заборгованість на загальну суму 41 614 грн.60 коп., яка складається з наступного: 3 029 грн.74 коп. - заборгованість за кредитом, 32 787 грн. 98 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 339 грн. 04 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1 957 грн.84 коп. - штраф (процентна складова). Банк просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 41614 грн.60 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 06 листопада 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 26 липня 2013 року, яка станом на 31січня 2017 року складає 35 817 грн. 72 коп., з яких: 3 029 грн. 74 коп. заборгованість за кредитом, 32 787 грн. 98 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати з урахуванням часткового задоволення позову.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції не прореагував на його заяву про застосування судом строку позовної давності та не виніс по цій заяві конкретного рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Вказав, що відповідно до вимог ч.1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки, а згідно з вимогами п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист права споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Вважає, що оскільки договір був укладений 26 липня 2013 року, то строк для подачи позовної заяви сплинув 26 липня 2016 року, а позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» подав до суду поза межами загального строку позовної давності - 16 березня 2017 року. Таким чином, позивач пропустив строк у три роки, протягом якого він мав право звернутися до суду з позовом. Відповідач також посилався на те, що відповідно до вимог ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі і підписується сторонами власноручно. Але такого договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та ним укладено не було. А тому апелянт вважає, що у позивача відсутнє право на звернення до суду з позовом на такий період, як у нього вказано в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав повністю та просив скаргу задовольнити.

Представник позивача - ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання апеляційного суду не зявився, але про час та місце розгляду справи повідомлений повісткою про виклик до суду і телефонограмою та просив апеляційну скаргу відхилити, а справу розглянути без його участі (а.с. 134, 135, 149) .

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю представника позивача, оскільки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково та судове рішення скасувати частково, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, що неоспорені відповідачем.

Відповідно до укладеного договору № б/н від 26 липня 2013 року, ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета - заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

ОСОБА_1, порушуючи умови договору, у встановлені строки не сплачував суми кредиту та проценти за його користування, в результаті чого, станом на 31 січня 2017 року, утворилася заборгованість за кредитом на суму 3 029 грн.74 коп. та заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 32 787 грн. 98 коп.

Строк погашення процентів за користування кредитом щомісяця за попередній місяць, а строк погашення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 26 липня 2013 року, станом на 31 січня 2017 року заборгованість за кредитом у ОСОБА_1 складає 3 029 грн.74 коп., а по процентам за користування кредитом 32 787 грн. 98 коп. Відповідачу пропонувалося погасити заборгованість добровільно, однак він цього не зробив.

16 березня 2017 року, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість а також заборгованість за пенею і комісією в сумі 3 339 грн. 04 коп., штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процентна складова) 1 957 грн. 84 коп., на загальну суму заборгованості 41 614 грн. 60 коп. та витрати по сплаті судового збору -1600 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в сумі 3 029 грн. 74 коп. та по процентам за користування кредитом в розмірі 32 787 грн. 98 коп., а всього заборгованості за кредитним договором 35 817 грн. 72 коп., суд виходив із обґрунтованості і доведеності позовних вимог в цій частині.

Проаналізувавши умови кредитного договору сторін у цій справі та зміст ст.ст. 207, 253, 256, ч.1 ст. 259, ч. 4 ст. 267, 256-259 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, що відповідає строку дії картки, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повернення кредиту, тобто строку дії картки (ст.261 ЦК України), застосувавши до спірних правовідносин загальну позовну давність у 3 (три) роки та врахувавши при цьому правові позиції, що викладені у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі № 6-95цс14, від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14 та від 10 червня 2015 року по справі № 6-698 цс15.

Суд встановив, що відповідно до кредитного договору від 26 липня 2013 року, ОСОБА_1 отримав картку № 361214, а потім картку № 829017, остання з яких має термін дії до останнього дня липня 2017 року (а.с. 82). Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява подана Банком до суду 16 березня 2017 року, про що свідчить штамп Краматорського міського суду Донецької області (а.с. 2).

Суд дійшов висновку, що позивач не пропустив строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом, оскільки строк позовної давності щодо цієї вимоги закінчується 31 липня 2020 року.

Що стосується стягнення інших сум - заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3 339 грн. 04 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) -1 957 грн. 84 коп. за порушення умов надання банківських послуг, то суд відмовив в їх задоволенні, врахувавши, що вони нараховані Банком як штрафні санкції після 14 квітня 2014 року відповідачу, як особі, яка зареєстрована у населеному пункті м. Краматорськ, Донецької області, де проводилась антитерористична операція, що суперечить вимогам ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» із змінами та доповненнями, внесеними Законами України від 12 лютого 2015 року № 189-VIII, від 2 березня 2015 року № 222-VIII, де зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується.

Апеляційний суд встановив, що, задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, суд виходив з обґрунтованості позовних вимог Банку в цій частині, заявлених до суду в межах строку позовної давності.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач не пропустив строк позовної давності відносно стягнення заборгованості за кредитом в сумі 3 029 грн.74 коп. і підлягають стягненню, є законними і обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано задовольнив позов в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом в розмірі 3 029 грн.74 коп. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III.

Відповідно до статті 2 Закону банківським кредитом визнається будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання сплати процентів та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

За приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Апеляційним судом встановлено, що 26 липня 2013 року відповідач уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір, який складається з анкети - заяви, Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, відповідно до умов яких ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 7, 8-33).

Відповідно до тарифів, наданих банком, передбачено повернення кредиту шляхом щомісячних платежів до 25 числа місяця наступного за звітним, з мінімальною сумою внеску 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості (а.с. 8).

З заяви-анкети, яка підписана відповідачем, вбачається, що "Я згоден з тим, що дана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами узгоджені між мною та банком. Я ознайомлена з договором надання банківських послуг до його укладання та згодна з його умовами…» (а.с. 7).

Підписавши вказану заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та користуючись кредитними коштами, апеляційний суд вважає, що між сторонами по справі існують кредитні правовідносини, сторони погодили істотні умови договору кредиту щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів, тому доводи апеляційної скарги про не укладення кредитного договору не ґрунтується на законі та обставинах справи.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 31 січня 2017 року існувала заборгованість у відповідача за кредитом в розмірі 3 029 грн. 74 коп. та по процентам за користування кредитом в розмірі 32 787 грн. 98 коп. (а.с. 4-5).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що суд першої інстанції не прореагував на його заяву про застосування строку позовної давності та не виніс по цій заяві конкретного рішення, порушивши норми матеріального права щодо спливу позовної давності, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції розглянув заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності та дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом у сумі 3029 грн.74 коп.

Всупереч тверджень апелянта, суд належним чином мотивував свої висновки з цього приводу та належним чином виклав їх у рішенні.

Суд зазначив, що позивач не пропустив строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом та підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про застосування судом позовної давності, з якою він звернувся до суду першої інстанції відсутні, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом в межах загального строку позовної давності, який становить 3 (три) роки і закінчується 31 липня 2020 року.

Також суд вказав, що відповідач, згідно кредитного договору від 26 липня 2013 року, отримав картки № 361214 та № 829017. Остання картка має термін дії до останнього дня липня 2017 року, про що у справі є відповідна довідка Банку (а.с. 82).

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що позивач не пропустив строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом, оскільки строк позовної давності відносно цієї вимоги закінчується 31 липня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 липня 2014 року ОСОБА_1 останній раз здійснив погашення за наданим кредитом в сумі 100 грн.(а.с. 4 - 5).

При цьому суд виходив з того, що відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з п.1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог банку про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) складає 50 років (а.с. 23).

Не погоджуючись з збільшенням строку позовної давності до 50 років, суд правильно вказав, що в анкеті-заяві від 26 липня 2013 року не зазначено, що саме з Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, відповідач був ознайомлений 26 липня 2013 року, оскільки його підпису щодо згоди на збільшення строку позовної давності до 50 років на зазначених Умовах та Правилах надання банківських послуг немає. Таким чином, суд правильно вважав, що до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність у 3 (три) роки. При цьому суд врахував правові позиції, що викладені у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14 та від 10 червня 2015 року по справі № 6-698цс15.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Окрім цього, ч.1 ст. 259 зазначеного Кодексу передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Також суд правильно вказав, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови кредитного договору сторін у цій справі та зміст зазначених правових норм, суд дійшов висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, що відповідає строку дії картки, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повернення кредиту, тобто строку дії картки (ст.261 ЦК України). При цьому суд врахував і постанову Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-95цс14.

Однак, суд першої інстанції помилково не врахував, що щомісячні платежі по процентам за користування кредитом підлягають стягненню за період трьох років від дня предявлення позову та припустився помилки при підрахуванні процентів за користування кредитом, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню.

Матеріалами справи підтверджується, що позовна заява разом з додатками подана до суду 16 березня 2017 року, про що свідчить штамп Краматорського міського суду Донецької області про реєстрацію позовної заяви (а.с. 2), а тому, з врахуванням ч. 6 ст.70 ЦПК України, саме з цієї дати і слід обраховувати строк позовної давності в три роки щодо стягнення заборгованості по процентам.

Як вбачається з матеріалів справи та наданих суду апеляційної інстанції письмових пояснень представника ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_1, відповідно до укладеного договору № б/н від 26 липня 2013 року, отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 30 % на рік (2,5 % на місяць згідно довідки про умови кредитування) на суму залишку заборгованості за кредитом. Тіло кредиту на момент прострочення складає 3 029 грн.74 коп. Розрахунок по відсотках по ставці 2,5 % на місяць з 31 грудня 2013 року (дати початку прострочення) по 31 січня 2017 року складає 2 802 грн.51 коп. (3 029 грн.74 коп. х 37 місяців = 2 802 грн. 51 коп.).

Апеляційний суд, приходе до висновку, що суд першої інстанції припустився помилки при вирішенні питання про стягнення заборгованості по процентам, які підлягають стягненню в розмірі 1855 грн. 72 коп. в межах трирічного строку позовної давності, починаючи з 16 березня 2014 року по 31 січня 2017року, що складає 34,5 місяців, виходячи з розрахунку по ставці 2,5 % на місяць та суми залишку заборгованості за кредитом в 3 029 грн. 74 коп., що дорівнює 2 613 грн. 15 коп. (3 029 грн. 74 коп. х 2,5 % х 34,5 місяців).

Загальна заборгованість за кредитним договором станом на 31 січня 2017 року з урахуванням розрахунків складає 5 642 грн. 89 коп. (3 029 грн.74 коп. тіло кредиту на момент прострочення + 2 613 грн. 15 коп. заборгованість по відсотках за користування кредитом).

Згідно ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки, кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку, відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до правового висновку, викладеному у Постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Апеляційним судом встановлено, що 26 липня 2013 року між сторонами дійсно був укладений кредитний договір б/н. Відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних (2,5 % на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач був ознайомлений з розміром підвищеної процентної ставки й дав згоду на отримання кредитних коштів саме за умови сплати за користування коштами у розмірі зміненої в односторонньому порядку процентної ставки, апеляційний суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення заборгованості по процентам підлягає частковому задоволенню в розмірі 2 6132 грн. 15 коп., тобто з розрахунку 30 % річних за період прострочення в межах трирічного строку позовної давності.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням норм матеріального права, підлягає частковому скасуванню в частині задоволених вимог, з ухваленням нового рішення, яким на користь Банку з відповідача ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за кредитним договором, що виникла станом на 31 січня 2017 року, на загальну суму 5 642 грн. 89 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 3 029 грн. 74 коп. та заборгованості по процентам 2 613 грн.15 коп., в іншій частині рішення суду - залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - задовольнити частково.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню частково, то відповідно до вимог ч. 4 ст. 382 ЦПК України судові витрати між сторонами слід розподілити наступним чином.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, у звязку з частковим задоволенням позовних вимог, судовий збір за подачу позову Банком покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» слід стягнути 216 грн.96 коп., виходячи з розрахунку: 5 642 грн. 89 коп. х 100 % : 41 614 грн. 60 коп. х 1600 грн. : 100 %.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідачем, у звязку з переглядом справи і частковим задоволенням скарги, слід покласти на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог та стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1 519 грн. 93 коп., виходячи з частково задоволеної скарги із розрахунку 35 817 грн. 72 коп. - 5 642 грн. 89 коп. = 30 174 грн. 83 коп., що дорівнює 84, 25 % від оспорюваної ним суми, а тому на його користь підлягає стягненню 1 482 грн. 80 коп., що складає 84,25% від сплаченої ним суми судового збору за подачу апеляційної скарги (1 760 грн х 84,25 % : 100 %).

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 листопада 2017 року в частині задоволених позовних вимог скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» МФО 305299, на р/р 3111: заборгованість за кредитним договором № б/н від 26 липня 2013 року в сумі 5 642 грн. (пять тисяч шістсот сорок дві) гривні 89 копійок, що виникла станом на 31 січня 2017 року, з яких: 3 029 (три тисячі двадцять девять) гривень) 74 коп. - заборгованість за кредитом; 2 613 (дві тисячі шістсот тринадцять) гривень 15 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» МФО 305299, на р/р 3111 судовий збір в розмірі 216 (двісті шістнадцять) гривень 96 копійок .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» МФО 305299, на р/р 3111 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 1482 (тисяча чотириста вісімдесят дві) гривні 80 копійок

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили до Верховного Суду.

Судді: