Справа № 452/2727/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"10" січня 2017 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі головуючого судді Кравціва В.І.,

з участю секретаря Добрянського І.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 міської ради Львівської області та виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Львівської області про визнання права власності на самочинно збудоване нежиле приміщення,

встановив:

ОСОБА_1 28 жовтня 2016 року предявив позов до ОСОБА_4 міської ради Львівської області та виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради Львівської області про визнання за ним, позивачем, права власності на самочинно збудоване нежиле приміщення магазину, який розташований по вул. Завокзальній, 32 в м. Самборі Львівської області.

У обґрунтування зазначеного позову ОСОБА_1 посилався на те, що згідно рішення ОСОБА_4 міської ради від 28 грудня 2010 року № 3 «Про надання земельних ділянок в користування» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки йому, позивачу, по вул. Завокзальній, 32 у м. Самборі Львівської області та надано земельну ділянку площею 0,0060 га в оренду терміном пять років для обслуговування нежитлового приміщення.

У період 2007 - 2009 років ним на вказаній земельній ділянці без розроблення проектної документації та затвердження її в установленому порядку і без отримання відповідного на те дозволу збудовано господарським способом одноповерхову споруду з цокольним та мансардними поверхами прямокутної форми, розмірами в плані 5,95 м х 10,27 м.

Відповідно до висновку про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій інженерних мереж, наданого підприємством обєднанням громадян «Гільдія інженерів технічного нагляду за будівництвом обєктів архітектури «Укрбудінжинирінг», за результатами проведеного обстеження, встановлено відповідність магазину вимогам надійності і можливість безпечної його експлуатації.

Під час судового розгляду ОСОБА_1 у підтримання позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві та пояснив, що договір оренди земельної ділянки не був укладений, так як управління Держгеокадастру вимагало надати

правовстановлюючі документи на збудоване нежиле приміщення.

Представник відповідачів ОСОБА_4 міської ради Львівської області та виконавчого комітету ОСОБА_4 міської ради позов визнав з підстав, наведених позивачем, та пояснив, що ОСОБА_4 міська рада не заперечує проти укладення з позивачем договору оренди земельної ділянки і в даний час вирішується це питання. Представник третьої особи заперечував проти задоволення позову, так як перед зверненням до суду позивач зобовязаний був звернутися інспекції ДАБК для прийняття обєкта в експлуатацію і лише у разі відмови у прийнятті звертатися до суду. Крім цього, позивач повинен надати докази того, що правомірність повернення на доопрацювання декларації про готовність обєкта до експлуатації є доведеною у судовому порядку, а позивач вичерпав усі можливі заходи узаконення самовільно збудованого обєкту у позасудовому порядку. Також, технічний звіт обстеження обєкту самочинного будівництва не є експертним висновком проходження проектною документацією експертизи із врахуванням вимог положень ДБН А.2.1-1-2008. Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що належать до І-ІІ категорій складності та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації, а прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів здійснюється на підставі акта готовності обєкта до експлуатації шляхом і видачі органами ДАБК сертифіката. Відповідно до «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», затвердженого постановою КМУ № 461 від 13.04.2011 у разі коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію згідно з цим порядком. Також, у позивача немає документу на право власності чи користування на земельну ділянку, на якій знаходиться обєкт будівництва, а отже немає підстав для визнання права власності на обєкт, оскільки такий не буде введений в експлуатацію в порядку встановленому Законом, і відповідно не буде зареєстровано право власності на позивача.

Згідно ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву.

До ухвалення судового рішення у звязку з визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідної процесуальної дії.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ч. ч. 3 та 5 ст. 376 цього Кодексу право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснено, що відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво.

Відповідно до п. 14, 15, 16 та 18 цієї Постанови на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

При цьому суд має враховувати, що відсутність заперечень власника проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, чи визнання такого позову має бути обґрунтовано відповідними доказами, що підтверджують право на вчинення таких процесуальних дій, зокрема, договорами купівлі продажу земельної ділянки, оренди, міни.

Виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення.

Вирішуючи справи такої категорії, суд має виходити з того, що надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно чи укладення договору суперфіцію може відбутися як до пред'явлення позову до суду, так і після цього.

Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцію, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки.

Якщо під час розгляду справи позивачеві відповідно до законодавства України було надано земельну ділянку або укладено договір суперфіцію, суд має оцінювати

зазначені дії відповідача з урахуванням частини четвертої статті 174 ЦПК (визнання відповідачем позову).

Згідно п. 9 вказаної Постанови за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2015 р. № 750), у випадку визнання права власності на самочинно збудований об'єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об'єкта.

Із технічного паспорта та висновку про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій інженерних мереж обєкта від 20 червня 2012 року відомо, що ОСОБА_1 у період з 2007 по 2009 рік господарським способом будівництва без проектної та робочої документації по вул. Завокзальній, 32 у м. Самборі Львівської області звів одноповерхову споруду (магазин) розміром 5,95 х 10,27 м, загальною площею 112,4 кв.м, яка є готовою до експлуатації та відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації будівель та споруд і можливості безпечної експлуатації (а.с. 35-44).

Із рішення ОСОБА_4 міської ради Львівської області від 28 грудня 2010 року № 3 «Про надання земельних ділянок в користування» та проекту землеустрою вбачається, що рішенням повноважного органу місцевого самоврядування було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки під будівництво та обслуговування нежитлового приміщення магазину, площею 0,0060 га на вул. Завокзальній, 32 у м. Самборі та надання її в оренду ОСОБА_1 (а.с.4, 5, 6-30).

Ураховуючи наведене, є підстави визнати за позивачем право власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення магазину, яке розташоване по вул. Завокзальна, 32 у м. Самборі Львівської області, так як ОСОБА_1 на земельній ділянці, що не надавалася йому у власність чи користування та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, і належно затвердженого проекту збудував нежиле приміщення, будівництво якого закінчено, але не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації через відсутність належно затвердженого проекту та документа, що посвідчує його право на користування земельною ділянкою, однак власник земельної ділянки, а саме ОСОБА_4 міська рада не заперечує проти задоволення позову і після закінчення будівництва прийняла рішення про затвердження проекту землеустрою щодо

відведення земельної ділянки для обслуговування нежитлового приміщення та надання позивачу її в оренду і питання про укладення договору оренди земельної ділянки на стадії вирішення, а також те, що будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і після визнання права власності на це будівництво позивач має право звернутися до органів державного архітектурно-будівельного контролю про прийняття об'єкта в експлуатацію та у наступному провести державну реєстрацію права власності.

Наслідки визнання позову сторонам розяснено, представник відповідача не обмежений у повноваженнях на вчинити цієї дії.

Отже визнання представником відповідача позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення магазину, яке розташоване по вул. Завокзальна, 32 у м. Самборі Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, та може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції, який ухвалив рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя