Справа №487/631/16-ц 10.01.2017 10.01.2017
Провадження №22-ц/784/188/17
Справа № 487/631/16-ц
Провадження № 22-ц/784/188/17 Головуючий першої інстанції: Нікітін Д.Г.
Категорія: 46 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.

за участю: позивачки ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_5, яка

діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, -

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

у с т а н о в и л а :

У лютому 2016 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1, згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20 червня 2013 р.

У вказаній квартирі також зареєстровано місце проживання неповнолітньої ОСОБА_6, яка з 16 липня 2015 р. проживає у м. Києві зі своєю матір'ю ОСОБА_5, відносно якої 30 червня 2015 р. набрало законної сили рішення Заводського районного суду м. Миколаєва про поновлення батьківських прав щодо доньки ОСОБА_6

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 не проживає за місцем державної реєстрації, оскільки має інше постійне місце проживання з матір'ю, а підстава, через яку вона була зареєстрована у квартирі (здійснення піклування), припинила своє існування з моменту поновлення ОСОБА_5 у батьківських правах, позивачка просила визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1.

До участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, судом залучено Службу у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з викладених підстав та просили їх задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи заперечували проти задоволення позовних вимог.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2016 р. позов задоволено.

Постановлено визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини, і просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у позові.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_5, позивачки, її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться в будинку житлово-будівельного кооперативу, членом якого була ОСОБА_2

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 червня 2013 р. зазначена квартира на праві власності належить позивачці.

Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 21 грудня 2015 р. у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 з 27 липня 1990 р. та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 - з червня 2002 р.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що права позивача як власника спірної квартири підлягають захисту відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, оскільки неповнолітня ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживає більше одного року, не є членом сім'ї позивача, ОСОБА_5 не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймає участь у спільному побуті, а отже ОСОБА_6 вважається такою, що втратила право користування квартирою.

Між тим, з таким висновком суду погодитись не можна.

Принципи здійснення права власності закріплені у статті 319 ЦК, де, зокрема, зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, дотримуючись при цьому моральних засад суспільства, а держава не втручається у здійснення власником своїх правомочностей щодо належного йому майна і забезпечує власникам рівні умови здійснення своїх прав.

Зміст положення частини 4 статті 319 ЦК про те, що власність зобов'язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Як вбачається з матеріалів справи, матір'ю ОСОБА_6 є ОСОБА_5

Запис в актовому запису про народження ОСОБА_6 щодо батька здійснено на підставі ч. 2 ст. 55 КпШС України за слів матері, але, рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 липня 2016 р. встановленого факт батьківства ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, відносно ОСОБА_6

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 р. також встановлено, що біологічним батьком ОСОБА_6 є син позивачки - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 Цей факт також визнавався позивачкою.

Крім того, як встановлено судом і визнавалося сторонами, 2002 р. ОСОБА_7, ОСОБА_5., які на той час проживали однією сім'єю, разом з їхньою донькою ОСОБА_6 вселилися до квартири АДРЕСА_1 за місцем реєстрації постійного проживання ОСОБА_7 Згодом ОСОБА_5 стала проживати окремо та рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2011 р. її було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_6

ОСОБА_6 з 2002 р. залишилась проживати у спірній квартирі разом зі своїми батьком та бабусею - ОСОБА_2 як член їхньої сім'ї.

Після смерті батька у 2007 р. ОСОБА_6 продовжила проживати у спірній квартирі з позивачкою, яка була призначена її опікуном.

Таким чином, ОСОБА_6 будучі малолітньою вселилась до спірної квартири в якості члена сім'ї позивачки і була її підопічною на підставі рішення Заводського районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 17 червня 2002 р. № 205 щодо призначення ОСОБА_2 опікуном.

За такого висновок суду про те, що ОСОБА_6 не є членом сім'ї ОСОБА_2 є помилковим, оскільки не ґрунтується на обставинах справи.

Враховуючи викладене, ОСОБА_6 з часу вселення набула права користування спірним жилим приміщенням в силу ст. 145 ЖК України.

Більш того неповнолітня, будучи зареєстрована у спірній квартирі та перебуваючи під опікою, відповідно до ст. 247 СК України та ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» зберігає за собою право на збереження житла, в якому вона проживала до встановлення опіки, протягом усього часу перебування під опікою, незалежно від того, чи проживає він у цьому жилому приміщенні. Отже ОСОБА_6, яка вселилася до квартири позивача до встановлення опіки як член сім'ї останньої зберігає за собою такий правовий статус.

20 червня 2013 р. ОСОБА_2 реалізувала своє право як член житлово-будівельного кооперативу і отримала свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 р. ОСОБА_5 поновлено у батьківських правах по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_6, після чого з липня 2016 р. ОСОБА_6 проживає з матір'ю в м. Києві у квартирі, яку родина винаймає, та навчається у школі за місцем проживання. Іншого постійного місця проживання, як вбачається з матеріалів справи, родина не має.

Відповідно до ч. 1ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Незважаючи на те, що з липня 2015 р. ОСОБА_6 не користується спірною квартирою, суд протиправно позбавив неповнолітню прав на житло, оскільки її непроживання пов'язано з поважними причинами - переїздом до м. Києва, де дитина навчається у навчальному закладі, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду постановлено з порушенням вимог матеріального закону, що регулює спірні правовідносини і в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська