Справа № 348/1947/15-ц
Провадження № 22-ц/779/511/2017
Головуючий у 1 інстанції Флоряк Д.В. Д. В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Васильковського В.М.,

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Битківської селищної ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернулась в суд з наведеним позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 24 травня 2015 року про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0016 га для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 за рахунок земель житлової та громадської забудови.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2014 року за нею в порядку спадкування визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 29 кв.м, а також визнано право користування земельною ділянкою площею 0,0494 га за вищевказаною адресою, для обслуговування житлового будинку.

Звертала увагу на те, що вказаний житловий будинок належав її діду - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням виконавчого комітету Битківської селищної ради від 06 липня 1953 року останньому було надано в користування та під забудову земельну ділянку площею 0,15 га. Земельна ділянка, надана для обслуговування будинку, ні в спадкодавців, ні в неї не вилучалась.

Разом з тим, рішенням Битківської селищної ради від 24 травня 2015 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0016 га для будівництва індивідуального гаража по вул. Шевченка у вищезазначеному населеному пункті за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Тобто земельна ділянка, яка може бути надана ОСОБА_3, є частиною земельної ділянки, на яку вона має право користування.

Посилаючись на те, що вищевказане рішення селищної ради порушує її право на користування земельною ділянкою, просила позов задовольнити.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню. На думку апелянта, судом проігноровано обставини, встановлені рішенням Надвірнянського районного суду від 16.07.2014 року, у якому, зокрема, зазначено, що згідно записів у погосподарській книзі за 1950-1953 роки видно, що за господарством ОСОБА_6 та членів його сім'ї числиться 0,15 га садибної земельної ділянки, з них за будинком закріплено 0,494 га. Вказані книги були оглянуті в судовому засіданні. Крім того, з архівного витягу рішення Битківської селищної ради від 06.07.1953 року вбачається, що ОСОБА_6 була виділена присадибна ділянка під забудову житлового будинку за ставками робітників 0,15 га. Таким чином, апелянт вважає доведеним той факт, що спірна земельна ділянка площею 0,15 га була надана в користування для забудови та обслуговування житлового будинку, який належав ОСОБА_6, а зараз належить їй.

При цьому апелянт посилається на Постанову Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію ЗК УРСР від 18.12.1990 №562-12, п. 3 та п. 7 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України, Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 у справі №1-17/2005, якими передбачено, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Апелянт вважає, що відповідно до ч. 3 ст. 1225 ЦК України та ч. 5 ст. 120 ЗК України (в редакції 2001 року) до неї перейшло право користування земельною ділянкою, яка надана для обслуговування будинку, і така земельна ділянка ні в спадкоємців, ні в позивачки не вилучалася. Тому вважає, що суд дійшов хибного висновку про відмову в задоволенні позову.

З наведених підстав просить рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник Битківської селищної ради в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу слухати без їхньої участі.

Заслухавши доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що згідно з рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2014 року за ОСОБА_5 визнано право власності на житловий будинок загальною площею 29 кв.м, житловою площею 19,6 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та право користування земельною ділянкою площею 0,0494 га по АДРЕСА_2, для обслуговування будинку (а.с. 4-7).

Право власності ОСОБА_5 на вищевказаний житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08 травня 2015 року (а.с. 28).

Також судом встановлено, що 24 травня 2015 року сесією Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області прийнято оспорюване рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», згідно якого ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0016 га (4,0 м х 4,0 м) для будівництва індивідуального гаража по вул. Шевченка за рахунок земель житлової та громадської забудови (а.с. 8).

Згідно копії виписки з протоколу тридцять третьої сесії Битківської селищної ради від 24.05.2015 року гр. ОСОБА_5 відмовлено в задоволенні заяви про надання в користування земельної ділянки площею 0,1006 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться біля її житлового будинку (а.с. 39-40).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку. Вказана земельна ділянка не надавалась ані ОСОБА_5, ані її дідові, вона належала до земель, що знаходяться у віданні Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, яка і розпорядилась спірною ділянкою в установлений законом спосіб та в межах наданих їй повноважень. Суд дійшов висновку про відсутність у позивачки доказів порушення її прав.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується також і колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідно до копії архівного витягу з протоколу №8 засідання виконавчого комітету Битківської селищної ради від 06 липня 1953 року (а.с. 22) рішенням виконкому Битківської селищної ради задоволено заяву ОСОБА_6 та надано йому земельну ділянку під забудову в розмірі 0,15 сотих.

За даними копії витягу з погосподарської книги основних виробничих показників господарств, яка велася виконавчим комітетом Битківської селищної ради (а.с. 25) в 1951 році за господарством ОСОБА_6 обліковувалось 0,12 сотих присадибної земельної ділянки, в 1952 році - 0,15 сотих присадибної земельної ділянки, в тому числі під городом 0,15. Записів, що з них за будинком рахувалось 0,0494 га в по господарській книзі немає.

Конфігурація та місце розташування присадибної земельної ділянки ОСОБА_7 в АДРЕСА_2 зображені в генеральному план-схемі за 1953 рік, відповідно до якого земельна ділянка останнього прилягала до дороги, та не зображено, як це стверджує позивач, що присадибна земельна ділянка її прадіда продовжувалась поза дорогою, що є зараз спірною земельною ділянкою. Така ж конфігурація та місце розташування присадибної земельної ділянки ОСОБА_6 та його сім'ї в АДРЕСА_2 зображені в план-схемі земельної ділянки (а.с. 53-55), за даними якої вказана земельна ділянка по факту має 0,0511 га, по генеральній план-схемі 1956 року с. Битків - 0,0493 га. В схематичному плані розміщення земельних ділянок, якими користуються гр. ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, складеному землевпорядником Битківської селищної ради (а.с. 35), присадибна земельна ділянка №692, якою користується ОСОБА_5, відповідає конфігурації земельної ділянки, що зазначена на вищенаведених план-схемах.

Судом першої інстанції також по обставинах справи допитано свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Наведеним письмовим доказам, поясненням свідків судом дано оцінку в сукупності встановлених обставин справи, на підставі яких суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивач не довела, що спірна земельна ділянка площею 0,1006 га відносилась до присадибної земельної ділянки її діда ОСОБА_6 та знаходилася в належному його користуванні, а в подальшому і в її користуванні, так як матеріали справи не містять жодних доказів щодо відведення ОСОБА_6 згідно рішення Битківської селищної ради від 06 липня 1953 року в натурі земельної ділянки площею 0,15 га під забудову саме за вказаною адресою.

Більше того, позивач ОСОБА_5, позиваючись в суд з позовом до Битківської селищної ради 11.02.2014 року, просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на АДРЕСА_2 який належав її дідові ОСОБА_6 та право користування земельною ділянкою розміром 0,0494 га для обслуговування будинку. Рішенням Надвірнянського районного суду від 16 липня 2014 року її позов задоволено. Згідно рішення судом встановлено, що за даними плану за будинком закріплена земельна ділянка площею 0,0494 га (описка 0,494 га).

Проте, за змістом цього рішення суд встановив, що згідно рішення Битківської селищної ради та записів погосподарської книги ОСОБА_6 набув право користування земельною ділянкою 0,15 га.

Доводи апелянта проте, що судом проігноровано обставини, встановлені рішенням Надвірнянського районного суду від 16.07.2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції вказане рішення взято до уваги, проте суд, визнаючи встановленим факт надання рішенням Битківської селищної ради ОСОБА_6 під забудову житлового будинку 0,15 сотих, вказав, що позивач не надала доказів, що саме в спірному місці була надана така земельна ділянка.

Судом також встановлено, що 01.04.2015 року ОСОБА_5 зверталась до селищного голови про надання їй права на користування земельною ділянкою площею 0,1006 га для ведення ОСГ, яка знаходиться біля належного їй житлового АДРЕСА_2 (а.с. 38). Така заява була предметом розгляду сесії Битківської селищної ради 24.04.2015 року, що підтверджується випискою з протоколу від 24.04.2015 року (а.с. 39), відповідно до якого землевпорядник доповіла, що вказана земельна ділянка відноситься до земель селищної ради. На частині даної земельної ділянки розташована споруда ГРП (рішення сесії Битківської селищної ради від 11.03.2001 (а.с. 52)), а інша частина відведена рішенням сесії ОСОБА_3 (рішення від 24.05.2015 р. (а.с. 8)) для будівництва індивідуального гаража. За даними цього протоколу рішення про задоволення заяви ОСОБА_5 не було прийнято.

Більше того, відповідно до рішення Битківської селищної ради від 24.05.2015 року (а.с. 8) земля, на якій надано ОСОБА_3 0,0016 га під будівництво гаражу, належить до земель житлової та громадської забудови, а ОСОБА_5 просила надати їй цю землю для ведення ОСГ.

Суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема ст.ст. 20-22 Земельного кодексу УРСР від 08 липня 1970 року, який був чинним до 18 грудня 1990 року, ст.ст. 22-23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990 року, ст.ст. 125-126 Земельного кодексу України, що діє з 01 січня 2002 року, за змістом яких право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчуються записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та по господарських книгах сільських рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних рад народних депутатів. Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Також суд правильно вказав на положення ст. ст. 81 ч. 1, 116 ч. 1, 125 Земельного кодексу України, якими встановлено підстави набуття права власності і права користування земельними ділянками та виникнення такого права, ст. 84 ч. 1 Земельного кодексу України, якою визначено які землі належать до комунальної власності та ст. 12 Земельного кодексу України, ст. ст. 25, 26 ч. 1 п. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування» про правомочність вирішувати питання регулювання земельних відносин, розпорядження землями територіальних громад, в тому числі й надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, а також ст. 155 Земельного кодексу України, відповідно до якої у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно до спірних правовідносин не застосовано Постанову Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію ЗК УРСР від 18.12.1990 №562-12 п.3 та п. 7 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України, Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 у справі №1-17/2005, якими передбачено, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, а також положення ч. 3 ст. 1225 ЦК України та ч. 5 ст. 120 ЗК України (в редакції 2001 року) не заслуговують на увагу, оскільки судом не встановлено, що ОСОБА_6 (діду позивача) належало право користування спірною земельною ділянкою, а відтак таке право перейшло до неї.

За наведених обставин та норм матеріального права суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що Битківська селищна рада при винесенні оскаржуваного рішення від 24.05.2015 року про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки площею 0,0016 га діяла в межах, наданих їй повноважень, і при цьому прав позивача порушено не було.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, оскільки вони були предметом розгляду в суді першої інстанції і їм судом дана належна оцінка.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і визначених відповідно до них правовідносинам, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального судом не встановлено.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Васильковський