Справа № 212/6985/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Ваврушак Н.М., з участю секретаря Курделяс А. О., представника позивача ОСОБА_1 представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_3 з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивача зазначає, що вона 02.08.2011р. звільнилася із підприємства в звязку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України. В грудні 2015 р. дізналася, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу на 2011-2012 рр. на вихідну допомогу при звільненні, в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки пропрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років і була звільнена в звязку із виходом на пенсію за власним бажанням. Відповідач виплатив їй вихідну допомогу лише в розмірі одної середньомісячної заробітної плати в розмірі 2 954 грн. 45 коп., а не в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2016 р. стягнуто з ОСОБА_4 «ЦГЗК» на її користь недоплачену вихідну допомогу в розмірі 5908 грн. 90 коп. В звязку із невиплатою в повному обсязі одноразової допомоги при звільненні, вона вважає, що відповідач зобовязаний на теперішній час виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що передбачено с 117 КЗпП України, в розмірі 11 780 грн. 30 коп. середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.08.2011р. по 03.10.2011р. в подальшому позивач уточнювала позовні вимоги та просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку, що за період з 03.08.2011р. по 01.03.2012р. по (за 207 днів) складає 29923грн. 92коп.

В звязку із не виплатою вихідної допомоги позивач зазначає, що перенесла моральні страждання, оскільки кращі роки свого життя віддала роботі на підприємстві відповідача, весь час працювала добросовісно та сумлінно, мала неодноразові заохочення, а на томість відповідач навмисно невиплатив їй вихідну допомогу, чим порушив її права передбачені Кодексом Законів України про працю та Галузеврою угодою. Сприичнену моральнгу шкоду оцінює в розмірі 10000гривень та просить стягнути з відповідача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав вказаних у позовній заяві.

Представник Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувального комбінату» (надалі ОСОБА_4 «ЦГЗК»), проти позову заперечувала та суду пояснила, що позивачу виплачувалася вихідна допомога в розмірі середньомісячної заробітної плати, повного розрахунку з позивачем ОСОБА_3 до теперішнього часу не проведено.

Суд, вислухавши доводи сторін та вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах Приватним акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ОСОБА_4 «ЦГЗК») до 03.08.2011 року. При звільненні отримала вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2016р. (справа №212/1582/16-ц) в березні 2016р. на користь ОСОБА_3 стягнуто недоплачену вихідну допомогу в розмірі 5908грн. 90коп.

Із наданої відповідачем довідки за №323 від 01.03.2017року встановлено, що середньо денна заробітна плата ОСОБА_3 складає 18 грн.07 коп. при восьми годинному робочому дні, а тому середньоденна заробітна плата становить 144 грн. 56 коп. Вказану обставину сторони не оспорюють.

Сторони в судовому засіданні не заперечували з приводу того, що при звільнення поизвача з роботи не прведено остаточного розрахуку, окрім того не виконао рішення суду про стягення недоплачену вихідну допомогу в розмірі 5908грн. 90коп.

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до ОСОБА_3 відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які їй належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як невиплата належних працівникові при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Таким чином, станом на день звільнення позивачки ОСОБА_3. із займаної посади 02.08.2011 року відповідач ОСОБА_4 «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив одноразову допомогу при виході на пенсію, передбачену Галузевою угодою, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивачка просила суд, стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 29923 грн. 92 коп. за період з 03.08.2011р. по 01.03.2012р.

Так, згідно зі статтею 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2405цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Суд вказує, що позовні вимоги про стягнення недоплаченої вихідної допомоги, рішенням суду від 19.10.2016 року, задоволені повністю, а тому вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд погоджується з доводами представника позивача та наведеними розрахунками суми середнього заробітку за час затримки, становить 29923 грн. 92коп., з розрахунку: середньоденна заробітна плата становить 144грн. 56коп., період затримки виплати становить 207 днів (з 03.08.2011р. по 01.03.2012р. за позовними вимогами).

Крім того, підлягають частковому задоволенню вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди. Суд виходить з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до пункту 9 вказаної вище Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11. 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Заперечення відповідача щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, однак заслуговують на увагу доводи з приводу розміру спричиненої моральної шкоди.

Виходячи з цих обставин суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 1 000 гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 47, 116, 117, 237-1, 238 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», ст. 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 29 923,29 гривень; моральну шкоду в розмірі 1000,00 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір 551,20 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста ОСОБА_6.

Суддя: Н. М. Ваврушак