Справа № 750/2120/15-ц Провадження № 22-ц/795/57/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Логвіна Т. В. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представника позивача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Чернігові цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» та ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» про відшкодування шкоди та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Облтеплокомуненерго» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ПАТ «Облтеплокомуненерго» про відшкодування шкоди та зобовязання вчинити певні дії.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Не погоджуючись з даним рішенням ПАТ «Облтеплокомуненерго» та ОСОБА_6, кожен окремо, звернулися до суду з апеляційними скаргами, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції.

ПАТ «Облтеплокомуненерго» просив рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2016 року в частині відмови у позові скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду викладені в рішенні суперечать Правилам надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (надалі Правила) та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року та Рекомендаціям щодо застосування методики, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 28 лютого 2008 року №43. Саме на підставі п.2.2.1 ОСОБА_2 було визначено та проведено розподіл відповідачу кількість теплової енергії спожитої на опалення місць загального користування. Вказані факти та обставини суд першої інстанції не проаналізував.

Апелянт ОСОБА_6 просив задовольнити його апеляційну скаргу, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ПАТ «Облтеплокомуненерго» про відшкодування шкоди та зобовязання вчинити певні дії скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обємі та вирішити питання щодо стягнення з ПАТ «Облтеплокомуненерго» на користь ОСОБА_6 вказаних у апеляційній скарзі судових витрат.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом було неправомірно відмовлено у стягненні 10864 грн. втраченого прибутку, дану відмову не обґрунтовано крім того, що зазначено про недоведеність відповідачем-позивачем даної шкоди. Апелянт вважає, що оскільки дана справа розглядається досить значний час, він витрачав час на ознайомлення з матеріалами справи, підготовку своїх вимог або заперечень в справі, тобто ним за цей час недоотримано доход у розмірі 10864 грн. ОСОБА_6 зазначає, що під час розгляду даної вимоги суд мав встановити, чи є зв'язок між протиправною поведінкою позивача та його виною і завданням збитків скаржнику.

Також ОСОБА_6 не погоджується з висновком суду про відмову у стягненні моральної шкоди на його користь, адже вважає, що своїми неправомірними діями позивач завдав моральну шкоду, яка і підлягає стягненню. З цього приводу апелянт вважає, що йому завдано моральної шкоди та вважає, що суд помилково визначився з правовідносинами та з предметом даного судового спору, обмежившись лише вирішенням спору, щодо неправильного застосування нормативного акту при визначенні плати за послуги опалення, не взявши до уваги порушення відповідачем договірних відносин та неправомірним/незаконним нарахуванням за послугу, яка взагалі не передбачена договором.

Крім того апелянт ОСОБА_6 не погодився з висновком суду про відмову у відшкодуванні 100 грн. та 139 грн. 64 коп. матеріальних витрат понесених на досудове врегулювання спору та підготовку документів до судового розгляду. Апелянт вважає, що дані витрати мали бути віднесені судом до реальних збитків, а не судових витрат, які передбачені ст.88 ЦПК України. Вказує, що ПАТ «Облтеплокомуненерго» є винною стороною у понесених скаржником витратах, оскільки йому довелось складати процесуальні документи, робити копії та витрачати на це кошти. Апелянт також зазначає, що оскільки у стягненні 100 грн. в іншій справі йому було відмовлено, то дана вимога вже не є предметом спору в іншій справі та мала розглядатись в даній справі. Крім того зазначив, що аналогічні витрати позивачем включено до складу тарифу з теплопостачання на підставі Постанови КМУ №869, а споживач сплатив їх у складі адміністративних витрат виконавця послуг, тобто в тарифі, то несправедливо позбавляти аналогічного права на відшкодування вказаних витрат саме відповідача.

ОСОБА_6 зазначив, що задоволення вимоги про нарахування плати виключно за послуги, що передбачені договором та видалення з платіжного повідомлення боргу 1486 грн. 25 коп., повинно було захистити споживача від зловживання своїми правами виконавцем послуг та є стимулом у дотриманні відносин між сторонами в межах договору, суд не був обмежений у вирішенні вказаної вимоги лише положеннями ст.15 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення лише з формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ПАТ «Облтеплокомуненерго», суд першої інстанції виходив з того, що Правилами, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України, не визначено порядку оплати послуг з опалення місць загального користування споживачами, квартири яких обладнані засобами обліку теплової енергії. Рекомендації щодо застосування ОСОБА_2, затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 28 лютого 2008 року №47, також не визначають порядку розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування у разі обладнання багатоквартирного будинку загальнобудинковим приладом комерційного обліку теплової енергії та часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку. У п.2.4 цих Рекомендацій розглядається лише варіант часткового відключення споживачів від централізованого опалення.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями ст.88 ЦПК України не передбачено відшкодування витрат на виготовлення копій документів та підготовку документів на досудовій стадії, тобто ще до розгляду даної справи.

Оскільки Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продукцією є послуга, що надається для задоволення суспільних потреб, то нарахування плати за послугу не є продукцією, отже відсутні і підстави для застосування норми про відшкодування моральної шкоди.

Позивачем за зустрічним позовом не доведено належним чином, що він міг і повинен був отримати 10864 грн. доходу.

Зважаючи на положення ст.15 ЦК України щодо захисту цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, суд не може прийняти рішення про зобовязання ПАТ «Облтеплокомуненерго» у майбутньому нараховувати ОСОБА_6 плату виключно за ті послуги, що передбачені діючим договором, не вказуючи у платіжних повідомленнях боргу.

З такими висновками погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1 і споживачем послуг, які надає ПАТ «Облтеплокомуненерго». Квартира відповідача обладнана індивідуальним засобом обліку спожитої теплової енергії. Оплату за надані послуги в 2010-2013 роках ОСОБА_6 проводив у встановлені строки в межах нарахованих сум відповідно до квитанцій.

Також будинок 155 по проспекту Перемоги в місті Чернігові обладнано загальнобудинковим лічильником теплової енергії. Більшість квартир в будинку в обладнані квартирними лічильниками; станом на 20 березня 2012 року без індивідуального приладу обліку теплової енергії залишилась лише квартира №53, в якій проживають ОСОБА_7 і ОСОБА_8.

На споживачів квартири №53 вказаного будинку, яка не була обладнана засобом обліку теплової енергії, в опалювальні періоди з жовтня 2010 року по квітень 2012 року нарахована заборгованість за послуги з централізованого опалення 53929 грн. 71 коп.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 18 квітня 2013 року встановлено, що нарахування плати за послуги з теплопостачання мешканцям квартири АДРЕСА_2, в якій відсутні індивідуальні прилади обліку, за період з жовтня 2010 року по квітень 2012 року було завищеним, в звязку з чим розмір заборгованості за теплозабезпечення, стягнутої рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 1 листопада 2012 року, зменшено з 53 569 грн. 64 коп. до 7 275 грн. 87 коп. При цьому вказаним судовим рішенням встановлено, що нарахування оплати проводилось позивачем, виходячи з показань загально будинкового лічильника за мінусом кількості спожитих Гкал юридичними особами; різниця покладалась на фізичних осіб за мінусом витрат на опалення МЗК; кількість спожитих Гкал на опалення квартир без індивідуальних лічильників визначалась за відрахуванням із загальної кількості спожитих Гкал на опалення квартир кількості спожитих Гкал на опалення квартир з індивідуальними лічильниками (а.с.109-110). Таким чином, за період з жовтня 2010 року по квітень 2012 року всі витрати теплової енергії на опалення місць загального користування (МЗК) теплопостачальник розподіляв на квартири, в яких були відсутні індивідуальні прилади обліку теплової енергії (кв.53), але така методика визнана вказаним судовим рішенням помилковою. При цьому суд враховував висновок судово-економічної експертизи від 03.04.2013 року № 283/13-24, проведеної експертом Чернігівського відділення КНДІСЕ (цивільна справа № 2506/7751/2012 - а.с.190-197), який судовим рішенням був визнаний належним доказом по справі.

В звязку зі зменшенням заборгованості по квартирі № 53 внаслідок встановлення обставини нарахування оплати за послуги з теплопостачання мешканцям будинку № 155 по проспекту Перемоги в м. Чернігові за період з жовтня 2010 року по квітень 2012 року із застосуванням помилкової методики, позивач, як надавач послуг здійснив перерахунок оплати за вказаний період, наслідком якого є донарахування як відповідачу так і мешканцям інших квартир будинку 155 по проспекту Перемоги м.Чернігова доплати за опалення місць загального користування (МЗК) в межах показників загальнобудинкового лічильника.

ПАТ «Облтеплокомуненерго», нараховуючи оплату за опалення місць загального користування, керувалось п. 2.1.3 ОСОБА_2, згідно з якою, якщо системою будинкового обліку не передбачено окремого обліку теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування, але передбачено теплолічильники у кожного споживача та загальнобудинковий комерційний облік теплоти, кількість теплової енергії на опалення місць загального користування з урахуванням втрат розподільчими внутрішньобудинковими трубопроводами опалення визначається як різниця між кількістю теплової енергії на опалення будинку та загальною кількістю теплової енергії на опалення всіх інших приміщень Q (МЗК) = Q(заг.) - SQ(i), де SQ(і) - витрати теплової енергії на опалення «i-того споживача».

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, порядок обліку та оплати послуг з централізованого опалення визначено Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила).

Відповідно до п.10 Правил виконавець і споживач не мають права відмовлятись від врахування показань квартирних засобів обліку.

Оплату послуг з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, яка затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства, передбачає лише один пункт цих Правил, а саме п.28, у разі, коли споживачі встановили у квартирі багатоквартирного житлового будинку індивідуальні (автономні) системи опалення.

Згідно п.11 Правил, на який посилається в своєму позові ПАТ «Облтеплокомуненерго», у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осі-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загально будинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Однак, даний пункт Правил регулює відношення щодо обліку води у багатоквартирному будинку, а не опалення.

Позивач вважав та зазначив у позовній заяві, що відповідно до ст. 8 ЦК України слід застосувати аналогію закону та розраховувати облік теплової енергії по пункту 11 Правил тобто, аналогічно обліку води у багатоквартирному будинку.

Проте апеляційний суд вважає, що в даному випадку немає підстав застосовувати аналогію закону, адже пунктом 12 Правил встановлено порядок обліку й оплати за теплову енергію.

Вказаним пунктом передбачено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (обєму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку.

Пунктом 28 Правил передбачено, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

На виконання даного пункту Правил була розроблена відповідна ОСОБА_2 розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, яка затверджена наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року №359 (далі ОСОБА_2).

Рекомендації щодо застосування ОСОБА_2 розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 28 лютого 2008 року №47 розроблені з метою розяснення розрахунків кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування та визначення плати за їх опалення при різних варіантах технічних рішень системи обліку теплоспоживання.

Таким чином, дійсно вбачається, що Правилами, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України, не передбачено порядку оплати послуг з опалення місць загального користування споживачами, квартири яких обладнані засобами обліку теплової енергії, але не мають автономного опалення.

Дані висновки суду першої інстанції повністю узгоджуються з нормами закону та не спростовуються доводами апеляційної скарги ПАТ «Облтеплокомуненерго», що саме на підставі п.2.2.1 ОСОБА_2 було проведено розрахунок, адже даним пунктом не передбачено оплату витрат теплової енергії, спожитої на опалення МЗК, яка виставляється до сплати споживачами, квартири яких обладнані засобами обліку теплової енергії.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_6, то слід зазначити, що суд першої інстанції також вірно визначився із правовідносинами та відповідно застосував закон, який регулює відшкодування судових витрат. Доводи апеляційної скарги правильність висновків місцевого суду не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням суду, хибного тлумачення норм права та переоцінки доказів.

Так, відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Частиною 1 ст.79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

В ч.3 ст.79 ЦПК України визначено, що до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду, витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи, а також витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що судом було неправомірно та необґрунтовано відмовлено у стягненні 10864 грн. втраченого прибутку ґрунтуються на невірному розумінні ОСОБА_6 норм ЦПК України.

Суд першої інстанції також правомірно відхилив доводи ОСОБА_6 щодо відшкодування моральної шкоди, та вірно зазначив, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачає права на відшкодування моральної шкоди. Право на відшкодування моральної шкоди передбачене п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», але лише шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту продукції).

Слід зазначити, що ОСОБА_6 не звертався з позовом про визнання дій ПАТ «Облтеплокомуненерго» неправомірними.

Доводи апеляційної скарги, що суд помилково визначився з правовідносинами та з предметом даного судового спору, обмежившись лише вирішенням спору, щодо неправильного застосування нормативного акту при визначенні плати за послуги опалення, не взявши до уваги порушення відповідачем договірних відносин та неправомірним/незаконним нарахуванням за послугу, яка взагалі не передбачена договором, не ґрунтуються на нормах закону. Звернення ПАТ «Облтеплокомуненерго» в суд з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_6 по комунальним послугам, не може розцінюватися як неправомірні дії позивача, які заподіяли моральну шкоду відповідачу, оскільки таким чином підприємство реалізувало своє право на звернення до суду за захистом свого права (ст.3 ЦПК України).

Враховуючи, що для настання цивільно-правової відповідальності з відшкодування шкоди є необхідним сукупність таких умов, як доведеність факту спричинення шкоди; спричинення її саме неправомірними діями особи, яка її завдала та наявність вини у заподіянні шкоди, твердження позивача про заподіяння йому моральної шкоди є недоведеними.

Доводи про відшкодування 100 грн. та 139 грн. 64 коп. матеріальних витрат понесених на досудове врегулювання спору та підготовку документів до судового розгляду, які апелянт вважав суд відніс неправомірно до судових витрат, а мало бути віднесено до реальних збитків, то слід також зазначити, що законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками. При цьому розмір заподіяних збитків доводить позивач.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.2 ст.22 ЦК України).

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження реальних збитків, чи розміру упущеної вимоги, як того вимагає Закон, ОСОБА_6 не надано належних та допустимих доказів прошень його прав позивачем, не доведено й розміру збитків, це лише припущення про ймовірний розмір суми.

Що стосується доводів апелянта, що оскільки у стягненні 100 грн. в іншій справі йому було відмовлено, то дана вимога вже не є предметом спору в іншій справі та мала розглядатись в даній справі, ґрунтується на невірному розумінні апелянтом норм закону.

Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст.8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права які суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, може бути обрано ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

ОСОБА_6 зазначав, що задовольнивши вимоги про нарахування плати виключно за послуги, що передбачені договором та видалення з платіжного повідомлення боргу 1486 грн. 25 коп., повинно було захистити споживача від зловживання своїми правами виконавцем послуг та є стимулом у дотриманні відносин між сторонами в межах договору, однак даний спосіб захисту не можна вважати ефективним в розумінні забезпечення захисту порушеного права.

Щодо вимоги про зобовязання відповідача на майбутнє нараховувати плату за певним тарифом, то така вимога також задоволенню не підлягає, оскільки не можна передбачити наперед можливість порушення будь-яких прав, а судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

За наведених обставин судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: