Справа № 494/1399/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2017 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання Козубенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача: Михайло-Олександрівська сільська рада Березівського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

01 грудня 2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача: Михайло-Олександрівська сільська рада Березівського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно.

У своїй заяві позивач зазначив, що 01 серпня 2006 року між ним та ОСОБА_2 укладено письмовий договір купівлі-продажу нерухомого майна, що складається з виробничого будинку-корівника, загальною площею 1644.9 кв.м, що розташований за адресою: вул.. Миру, 38А, с. Веселинівка, Березівський р-н, Одеська обл.., та виробничого будинку-складу, загальною площею 1229.6 кв.м., що розташований за адресою: вул.. Нова, 8А, с. Михайло-Олександрівка, Березівський р-н, Одеська обл. Позивач вказав, що. в рахунок продажу вказаних приміщень сплатив відповідачу грошові кошти у сумі 50000 грн. Також зазначив, що на підтвердження укладення договору купівлі-продажу відповідач передав позивачу правовстановлюючі документи, ключі від вказаних будівель та вивіз з приміщень власне майно. ОСОБА_1 зазначив, що неодноразово звертався до ОСОБА_2 з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, однак відповідач відмовив, посилаючись на незадовільний стан здоровя та відсутність вільного часу. Позивач вказав, що не може провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке набув у відповідності до вимог чинного законодавства. У звязку з вищевказаним позивач просить суд задовольнити його заяву.

Ухвалою суду від 22.12.2016 року після усунення позивачами недоліків відкрито провадження по справі (а.с. 50).

Ухвалою суду від 27.02.2017 року залучено до участі у справі Михайло-Олександрівську сільську раду Березівського району Одеської області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача (а.с.78).

У судовому засіданні 16.03.2017 року представник позивача наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просив її розглянути та позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання 10.01.2017 року, 24.01.2017 року, 27.02.2017 року, 06.03.2017 року та 16.03.2017 року не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи (а.с.59,60,87).

Згідно відповіді Березівського РС ГУДМС України в Одеській області ОСОБА_2 зареєстрований з 07.12.1993 року за адресою: Одеська область, Березівський район, с. М-Олександрівка, вул. Леніна, 105 (а.с.58).

Разом з цим, 24.01.2017 року від ОСОБА_2 на адресу суду надійшла заява, в якій зазначив, що матеріальних претензій до позивача не має, проти задоволення позову не заперечує, просить розглядати справу без його участі (а.с. 61).

Представник Михайло-Олександрівської сільської ради у судове засідання 16.03.2017 року також не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 06.03.2017 року від голови Михайло-Олександрівської сільської ради Березівського району Одеської області до суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, щодо задоволення позовних вимог не заперечують, зазначили, що вказана нерухомість перебуває у володінні ОСОБА_1 (а.с.82).

Суд вважає зазначити, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши думку відповідача, викладену у заяві від 24.01.2017 року, третьої особи - голови Михайло-Олександрівської сільської ради від 06.03.2017 року, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Згідно ст. 15 ЦК України передбачено, що «кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства».

В судовому засіданні представником позивача зазначено, що з серпня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу позивач відкрито володіє майном, а саме: будинком-корівником, загальною площею 1644.9 кв.м, що розташований за адресою: вул.. Миру, 38А, с. Веселинівка, Березівський р-н, Одеська обл.., та виробничим будинком-складом, загальною площею 1229.6 кв.м., що розташований за адресою: вул.. Нова, 8А, с. Михайло-Олександрівка, Березівський р-н, Одеська обл., користується ними, проводить ремонтні роботи, оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у позивача; відповідач долею нерухомості не цікавиться, що, у свою чергу, підтверджує, що між сторонами був укладений платний договір купівли-продажу майна на виконання якого одним - передані гроші в рахунок вартості майна та прийняте майно, другим - прийняті гроші та передано майно з документами.

З матеріалів справи вбачається, що вищезазначені обєкти нерухомості належили ОСОБА_3., про що свідчать свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.11.2002 року серії 034634 та серії 031634 (а.с. 18-19).

За договором купівли-продажу (ст.655 ЦК України) одна сторона передає у власність іншої сторони майно, а покупець приймає майно і зобовязується сплатити за нього визначену грошову суму.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 01.08.2006 року платно, за 50000,00 грн., купив у відповідача вказане нерухоме майно, про що свідчить договір купівлі-продажу та акт приймання-передачі, а відповідач у свою чергу передав у власність позивачу нерухомість (а.с.16-17).

Згідно технічного паспорту від 04.03.2016 року замовником технічної інвентаризації вищевказаних виробничих приміщень є ОСОБА_1 (а.с.6-15).

Допитані у судовому засіданні 16.03.2016 року свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що проживають на даний час по сусідству по вул. Леніна у с. Михайло-Олександрівка Березівського району Одеської області. Також вказали, що з 2002 року під час розпаювання радгоспу у власність ОСОБА_2 перейшла вказана нерухомість, а саме: будинок-корівник, загальною площею 1644.9 кв.м, що розташований за адресою: вул.. Миру, 38А, с. Веселинівка, Березівський р-н, Одеська обл.., та виробничий будинок-склад, загальною площею 1229.6 кв.м., що розташований за адресою: вул.. Нова, 8А, с. Михайло-Олександрівка, Березівський р-н, Одеська область. Свідки пояснили, що у серпні 2006 року ОСОБА_2 продав приміщення ОСОБА_1, останній провів ремонтні роботи у вказаних приміщеннях, ремонтував дахи, облагородив прилежну територію. Також вказали, що вони йому допомагали у ремонті. Будь-яких відомостей щодо суперечок під час купівлі-продажу майна між позивачем та відповідачем у них не має, та взагалі ніяких претензій до майна не предявлялись відповідачем. Як їм відомо, вони домовились про продаж будинку. ОСОБА_1 володіє вказаною нерухомістю більше 10 років.

Суд вважає зазначити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Як вбачається з наданих документів, позивач відкрито володіє та користується набутим майном, витрачав кошти на його утримання; вимог, щодо незаконності набуття ОСОБА_1 права власності на приміщення, його власником не висунуте.

Судом також встановлено, що згідно Інформаціної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с.64-65) відомості про реєстрацію іншого речового права, відомості про державну реєстрацію іпотеки та заборони відчуження на заначені приміщення - відсутні.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України право власності позивача, як абсолютне право, має бути захищене лише при доведенні самого факту порушення.

Відповідно до ст.201 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до статті 392 ЦК України: «власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності».

Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Суд може застосувати до правовідносин сторін ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, так як по укладеному між сторонами договору відбулося часткове його виконання.

Відповідно до розяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні зясувати чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст.218 та 220 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з метою подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, однак останній відмовив посилаючись на незадовільний стан здоровя та зайнятість. Позивач письмово звертався до відповідача щодо нотаріального посвідчення договору, однак письмовою відповіддю від 12.01.2017 року (а.с.66-68) ОСОБА_2 відмовив у його нотаріальному посвідченні, зазначивши що продав вказані приміщення відповідно до договору купівлі-продажу від 01.08.2006 року, а тому не має претензій до позивача. Також, позивач повторно звернувся до ОСОБА_2 щодо можливості посвідчити нотаріально договір купівлі-продажу, однак відповіддю від 09.02.2017 року знову отримав відмову (а.с.88-89).

Окрім того, ОСОБА_1 надано розяснення Березівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 від 30.11.2016 року про наступне: враховуючи, що 18 листопада 2016 року ОСОБА_2 не прибув до Березівської державної нотаріальної контори для посвідчення договору купівлі-продажу від 01 серпня 2006 року, та не надав документи посвідчуючих його особу, встановити волевиявлення цієї особи на продаж Вам нерухомого майна не є можливим. Також, розяснено що ОСОБА_1 може звернутись до суду для визнання права власності на нерухоме майно (а.с.90)

Такі дії порушують права позивача, у звязку з чим він не може здійснити реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно.

Судом також встановлено, що згідно довідки Михайло-Олександрівської сільської ради Березівського району Одеської області від 21.02.2017 року (а.с.74) зазначено, що ОСОБА_1 володіє нежитловим приміщенням (корівником), що розташований за адресою: вул.. Миру, 38А, с. Веселинівка, Березівський р-н, Одеська обл.., також володіє нежитловим будинком-складом, що розташований за адресою: вул..Нова, 8А, с. Михайло-Олександрівка, Березівський р-н, Одеська обл.. Вищевказана нерухомість використовується ОСОБА_1 за призначенням з 2006 року по 2017 рік, за яке сплачується плата за землю, електроенергію.

Окрім того, у клопотанні голови Михайло-Олександрівської сільської ради Березівського району Одеської області від 06.03.2017 року (а.с.82) зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2006 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 вказану нерухомість. Вказана нерухомість перебуває у володінні ОСОБА_1, який використовує обєкти за цільовим призначенням, сплачує послуги за електропостачання та земельний податок.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним».

Разом з цим, суд вважає зазначити, що у пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Сторонами розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Отже, на переконання суду, у цій справі ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦПК України, оскільки по-перше, сторони при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.08.2006 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, по-друге, положення даного договору не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, по-третє, відповідач з моменту укладення договору купівлі-продажу ухилився від нотаріального посвідчення цього договору та на теперішній час уникає від вчинення таких дій, суд доходить висновку про задоволення позову щодо визнання за позивачем права власності на виробничий будинок-корівник, загальною площею 1644.9 кв.м, що розташований за адресою: вул.. Миру, 38А, с. Веселинівка, Березівський р-н, Одеська обл., та виробничий будинок-склад, загальною площею 1229.6 кв.м., що розташований за адресою: вул.. Нова, 8А, с. Михайло-Олександрівка, Березівський р-н, Одеська обл.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215, 224 Цивільно-процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача: Михайло-Олександрівська сільська рада Березівського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на виробничий будинок-корівник, загальною площею 1644,9 кв.м, розташований за адресою: вул.. Миру, 38А, с. Веселинівка, Березівський р-н, Одеська область.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на виробничий будинок-склад, загальною площею 1229,6 кв.м, розташований за адресою: вул.. Нова, 8А, с. Михайло-Олександрівка, Березівський р-н, Одеська область.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 20.03.2017 року.

Суддя І.А. Римар