Справа № 306/1201/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

25 січня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БИСАГИ Т.Ю., КОЖУХ О.А.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю представника скаржника адвоката ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_1, на ухвалу Свалявського районного суду від 30 квітня 2014 року про задоволення подання головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_1, оскаржив ухвалу Свалявського районного суду від 30.04.2014, якою задоволено подання гол. держвиконавця ВДВС Свалявського райуправління юстиції ОСОБА_3 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон і постановлено встановити тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон до виконання зобовязань за рішенням. На думку апелянта, ухвала суду не відповідає вимогам закону, оскільки підставою для застосування обмежень може слугувати доведеність факту свідомого ухилення боржника від виконання покладених на нього зобовязань за наявної можливості їх виконувати, однак, ані в поданні держвиконавця, ані в ухвалі суду такі обставини не наведені, щодо них у справі немає ніяких доказів. У поданні не було обґрунтовано необхідність застосування до боржника саме такого крайнього заходу впливу, тоді як для цього ніякої потреби не було. Крім того, рішення суду про стягнення аліментів виконується боржником і станом на 12.10.2016 заборгованості немає. Про існування ухвали боржник дізнався лише після звернення до органу ДВС по довідку, необхідну для оформлення закордонного паспорта, а копію ухвали його представник одержав у суді лише 27.10.1016.

Посилаючись на ці обставини, на незаконне обмеження його у праві виїзду за межі України, боржник у виконавчому провадженні просить ухвалу скасувати.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника скаржника адвоката ОСОБА_1, який апеляцію підтримав, розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність інших осіб, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

З виконавчого листа, виданого 24.11.2010 Мукачівським міськрайонним судом у справі № 2-3769/10, убачається, що рішенням цього суду від 24.11.2010 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 500,00 грн щомісячно з урахуванням індексації, починаючи з 18.10.2010 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 2). Постановою держвиконавця ВДВС Свалявського РУЮ від 07.12.2010 про відкриття виконавчого провадження зафіксовано, що стягувач ОСОБА_4 предявила виконавчий лист до примусового виконання 06.12.2010 (а.с. 3).

30.04.2014 гол. держвиконавець ВДВС Свалявського РУЮ ОСОБА_3 звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження права ОСОБА_2 у виїзді за кордон (а.с. 1). Ініціатор подання мотивував його тим, що на виконанні перебуває виконавче провадження із примусового виконання вищезгаданого виконавчого листа, однак, станом на 15.04.2014 існує заборгованість за аліментами в розмірі 5494,00 грн (а.с. 4), а боржником не були вчинені дії, спрямовані на виконання рішення суду. Посилаючись на ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV, тут і далі нормативні акти в редакції, чинній на час звернення до суду із поданням), на ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII), ст. 19 ч. 1 п. 8 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», ст. 377-1 ЦПК України, держвиконавець просив суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за кордон до виконання зобовязань за рішенням, а виконання ухвали доручити Державній прикордонній службі України.

Судове рішення в цивільній справі, що набрало законної сили, є обовязковим до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України), примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону № 606-XIV. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1 Закону № 606-XIV, держвиконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1). Заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 32 Закону № 606-XIV і таким є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, інше майно боржника.

У процесі здійснення виконавчого провадження держвиконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням (ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону № 606-XIV, ст. 6 ч. 1 п. 5, ч. 2 Закону № 3857-XII), це питання вирішується відповідно до ст. 377-1 ЦПК України. Предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобовязань за умови обєктивної спроможності божника виконувати зобовязання, відсутності перешкод для цього (наприклад, приховування майна, коштів, документів, порушення умов щодо арешту майна та заборони його відчуження, створення інших перешкод для виконання рішення тощо).

Втім, у поданні не міститься вказівки, а до нього не додано доказів вчинення держвиконавцем необхідних дій, спрямованих на забезпечення примусового виконання рішення суду: арешт на майно боржника був накладений, а заборона на його відчуження була застосована постановою держвиконавця від 04.02.2014 (а.с. 6), тобто, більш ніж через три роки після відкриття виконавчого провадження, питання про наявність у боржника майна почало зясовуватися держвиконавцем лише в кінці 2013 2014 роках, (а.с. 5, 7-9), при цьому, дані про реальні дії держвиконавця, спрямовані на опис, арешт і вилучення майна боржника, зокрема, за місцем проживання боржника та/або інших осіб, про вжиття інших передбачених законом заходів для забезпечення примусового виконання рішення суду у справі відсутні. Отже, немає доказів, що держвиконавець своєчасно використав усі можливі заходи для примусового виконання судового рішення, а боржник, будучи спроможним виконувати судове рішення, ухиляється від цього. Даних про будь-які перешкоди для подання держвиконавцем доказів, що повинні були бути надані суду, у справі немає.

Обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання судового рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані, не повинно застосовуватися, якщо не є конче необхідним і обґрунтованим. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про ухилення боржника від виконання зобовязання. Посилання на процесуальні норми та на Закони України № 606-XIV і «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» хоч і відповідають характеру вирішуваного питання, проте, не є достатнім обґрунтуванням для обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.

Окрім викладеного вище, держвиконавець, формулюючи прохальну частину подання, а суд першої інстанції задовольняючи відповідним чином сформульоване подання, залишили поза увагою, що формулювання не враховує специфіки виконуваного рішення, тому прохання про встановлення вищезгаданого обмеження без вказівки на період, протягом якого воно має застосовуватися (наприклад, на період існування заборгованості), може тлумачитися як обмеження боржника у праві виїзду за кордон на весь період виконання зобовязань зі сплати аліментів на утримання дитини, зокрема, до її повноліття. За відсутності заборгованості за виконуваним рішенням суду таке обмеження вочевидь порушує права боржника у виконавчому провадженні (ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України). Тож подання є неконкретним, не враховує вимог закону та обставин справи.

Таким чином, встановлено, що доказів вчинення боржником дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, у справі немає. Не обґрунтував такими доказами свою ухвалу від 30.04.2014 (а.с. 16) і суд першої інстанції, який зробив голослівний висновок про ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення. Ухвала суду про задоволення подання ґрунтується, по суті, на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України) і не відповідає вимогам закону. На час розгляду справи апеляційним судом надано розрахунок, складений 12.10.2016 гол. держвиконавцем Свалявського РВ ДВС ГТУ юстиції у Закарпатській області ОСОБА_5, який вказує на сплату боржником станом на цю дату 10353,00 грн аліментів та повну відсутність заборгованості (а.с. 27). Доводи апелянта про те, що суд порушив вимоги закону і не вмотивував належним чином свого рішення заслуговують на увагу. Окрім цього, всупереч правилам, установленим ст.ст. 13, 27, 222, ст. 292 ч. 2, ст. 293 ч. 1 п. 24-1, ст. 377-1 ЦПК України, суд першої інстанції, розглянувши подання держвиконавця та постановивши за результатом розгляду ухвалу, якою обмежив право пересування боржника, не направив йому копію ухвали, чим позбавив можливості реалізувати право на її оскарження. Доводи апелянта про обізнаність із фактом постановлення оскаржуваної ухвали лише в жовтні 2016 року узгоджуються з обставинами справи.

Відтак, з урахуванням положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, вимог ст.ст. 212-215 цього Кодексу щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення необґрунтованого і бездоказового подання держвиконавця, а тому постановив необґрунтовану ухвалу, яку на підставі ст. 312 ч. 1 п. 2 ЦПК України слід скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 2, ст. 312 ч. 1 п. 2, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_1, задовольнити, ухвалу Свалявського районного суду від 30 квітня 2014 року скасувати, у задоволенні подання головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді