Справа № 683/1989/16-ц
13 березня 2017 року Старокостянтинівський районний суд
Хмельницької області
головуючої судді Завадської О.П.
при секретарі Васічевій О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул - Україна» м. Київ про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів шкоди,
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» м. Київ про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутих коштів в сумі 30 000 грн.
Представник позивача подала до суду заяву, якою підтримала позовні вимоги та обставини на їх обґрунтування. Крім того, просила розглянути справу без участі сторін в заочному порядку.
Представник відповідача, в судове засідання не зявився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 13 березня 2017 року суд постановив заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне.
Згідно п. 2.2 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 60 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, авансового платежу, комісію за передачу предмета лізингу.
У відповідності до п. 8.1, 9.1 договору вартість предмета лізингу становить 300000 грн.
Авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу.
Згідно п. 10.2 договору попередній щомісячний лізинговий платіж становить 3974,08 грн.
Згідно п. 10.3 у разі зміни погодженої вартості предмета лізингу у порівнянні з вартістю предмета лізингу з моменту укладання даного договору, сторони домовились та беруть на себе зобов»язання, до передачі предмета лізингу, підписати додаток № 2 до даного договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із вартості предмета лізингу встановленої на момент купівлі та передачі транспортного засобу від продавця до лізингодавця.
Дані обставини підтверджуються матеріалами справи та фактично не оспорюються сторонами.
В укладеному договорі фінансового лізингу від 11 квітня 2016 року відсутня обов»язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов»язків.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі), відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
За пунктом 3 ч. 1 ст. 11 цього Закону лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.
Згідно ч. 1, 2 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
Отже, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом встановлено, що договір фінансового лізингу між сторонами нотаріально посвідчено не було.
Водночас стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
Так, за змістом частини 5 цієї статті у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону ).
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу (ч.2 ст. 18 Закону).
Встановлено, що за змістом пунктів 10.5, 10.15 договору у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни; у разі відмови останнього від підписання додаткової угоди або акта коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець вправі розірвати цей договір, а лізингоодержувач зобов'язаний повернути йому предмет лізингу, при цьому раніше сплачені платежі поверненню йому не підлягають.
Наведені умови свідчать про право відповідача в односторонньому порядку змінювати розмір платежів за договором без чітко визначених підстав, при цьому формула перерахунку відсутня.
За змістом пункту 12.1 договору лізингодавець не несе відповідальності за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу.
З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.
Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.
Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графік сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, який фактично відсутній.
Отже, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.
Частиною 1 ст. 808 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Виходячи з умов п. 1.5 Договору (лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь - якого зобовязання щодо якості, комплексності, справності предмета лізингу, його зміни введення експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, тощо, а за вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець) суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Крім того у Договорі відсутні будь - які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження товару, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплексності та інших умов з продажу товару. Також, п. 10.11, 12.1, 12.3 Договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь яке порушення зобовязання, а й розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.
За змістом частини пятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
У п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що несправедливими є умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.
Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
За змістом ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України, зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У ч. 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
За змістом ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу(ч.1ст.215 ЦК України).
У ч. 2 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
За змістом п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу у випадках, передбачених законом.
При розподілі судових витрат суд виходить із положень ст. 88 ЦПК України, згідно яких, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, на підставі ст.ст. 203, 509, 651, 808, ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів»,
Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Соул Україна» м. Київ, на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Хмельницького області через Старокостянтинівський районний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня ухвалення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя