Ухвала

іменем україни

06 грудня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., ЗавгородньоїІ.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому, з урахуванням неодноразового збільшення розміру заявлених вимог, просив стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 154 тис.доларів США, що еквівалентно 4 164 176,48 грн, та проценти за користування коштами у розмірі 1 893 601,63 грн за період з 31 грудня 2013 року до 30 березня 2017 року.

На обґрунтування позову зазначав, що 30 жовтня 2009 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно з умовами якого він передав, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 54 тис. доларів США, що еквівалентно 432 тис грн.

1 грудня 2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав у борг грошові кошти в розмірі 800 тис. грн, що еквівалентно 100 тис. доларів США.

Він звертався до відповідача з вимогами про повернення коштів, проте ОСОБА_5 борг так і не повернув. Договорами позики не було передбачено розмір відсотків за користування грошовими коштами, тому з урахуванням приписів ст. 1048 ЦК України ОСОБА_4 вважав, що крім основного боргу, відповідач має сплатити проценти, що визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 за розпискою від 30 жовтня 2009 року борг у розмірі 1 456 707,13 грн та 826 587,69 грн процентів; за розпискою від 31 грудня 2010 року - борг у розмірі 800 тис. грн та 453 948,53 грн процентів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року зазначене судове рішення в частині стягнення суми боргу за розпискою від 30 жовтня 2009 року в розмірі 1 456 707,13 грн та 826 587,69 грн процентів скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_5 у касаційній скарзі просить рішення апеляційного суду в частині стягнення боргу за розпискою від 31 грудня 2010 року в розмірі 800 тис. грн, 453 948,53 грн процентів та 3 441 грн судового збору скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_4

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач виконав свої зобов'язання за договором позики перед відповідачем та надав останньому грошові кошти, проте відповідач грошові кошти не повернув. Передача грошових коштів відповідачу підтверджена відповідними розписками.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми боргу за розпискою від 30 жовтня 2009 року в розмірі 1 456 707,13 грн та 826 587,69 грн процентів та відмовляючи в позові в цій частині, зазначав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що розписка від 30 жовтня 2009 року не містить будь-яких даних про те, що передані грошові кошти надаються в борг на певний період часу та підлягають поверненню.

Головною ознакою договору позики грошових коштів є обов'язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Так, підтвердженням факту укладення договору позики може бути, як договір позики, так і розписка. Разом із тим такі документи мають містити дані про те, що грошові кошти підлягають поверненню.

Оскільки розписка від 30 жовтня 2009 року не містить обов'язку з повернення переданих грошових коштів, висновки суду про те, що зазначена розписка підтверджує факт укладення між сторонами договору позики є помилковим. Зазначена розписка лише фіксує факт передачі грошей, проте не містить ознак договору позики

Розписка від 31 грудня 2010 року, хоча і не містить дати повернення грошових коштів, проте в ній чітко зазначено, що грошові кошти в розмірі 800 тис. грн, що еквівалентно 100 тис. доларів США, передані відповідачу в борг.

З огляду на встановлені обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові в частині стягнення суми боргу за розпискою від 30 жовтня 2009 року в розмірі 1 456 707,13 грн та 826 587,69 грн процентів, правильно застосувавши норми матеріального права: ст. ст. 545, 1046-1049 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів,наданих сторонами (ст. 212 ЦПК України).

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити та залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

І.М.Завгородня