Справа №490/458/16-ц 23.01.2017 23.01.2017 23.01.2017
Провадження №22-ц/784/123/17
Справа №490/458/16-ц
Провадження №22-ц/784/123/17 Головуючий першої інстанції: Подзігун Г.В.
Категорія - 27 Доповідач апеляційної інстанції: Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

23 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

без участі осіб, які беруть участь у справі, належно повідомлених про час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс»)

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2016 року у справі за позовом ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» до ОСОБА_3 про виселення,

встановила:

У січні 2016 року ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» пред'явило позов до ОСОБА_3 про виселення з будинку АДРЕСА_2

Позивач зазначав, що 17 липня 2007 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав 50 000 дол. США, зобов'язавшись повернути отримані кошти з відсотками 16 липня 2015 року.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальник ОСОБА_3 передав в іпотеку, належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2, заставною вартістю 505 000 грн., що у еквіваленті становить 100 000 дол. США, відповідно до іпотечного договору, укладеного з Банком 17 липня 2007 року.

28 листопада 2012 року Банк відступив ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу №15 та Договору про відступлення прав за іпотечними договорами права грошової вимоги відносно осіб, які були боржниками Банку, у тому числі ОСОБА_3 за забезпечувальним договором.

Внаслідок невиконання позичальником кредитних зобов'язань, позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами договору іпотеки, набувши за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 07 серпня 2015 року право власності на вищезазначений будинок.

Позивач зазначав, що здійснена ним спроба потрапити у будинок була безрезультатна, у зв'язку з проживанням в будинку позивача та третіх осіб.

Посилаючись на небажання проживаючих в будинку звільнити житло на його письмову вимогу, позивач просив усунути перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення із будинку громадян, які незаконно проживають у ньому.

Заперечуючи проти позову відповідач та його представник посилалися на безпідставність позовних вимог.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

-2-

В апеляційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс», посилаючись на необґрунтованість висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, неповідомлення позивача про час розгляду справи, у зв'язку з тим, неможливість надати докази про наявність у позивача належного йому житла для постійного проживання відповідача, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та виселити ОСОБА_3 з будинку, надати особам, яких буде виселено, інше постійне жиле приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 посилався на необґрунтованість її доводів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Порушення зобов'язань, які виникають з договорів, тягне за собою правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК або такий різновид цивільно-правових санкцій, які передбачені, зокрема ст. 33 Закону України «Про іпотеку» ( далі - Закон № 898-IV від 05 червня 2003 року).

Частиною першою цієї норми передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання права вимоги боржником не буде виконане зобов'язання, забезпечене іпотекою.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

-3-

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що при ухваленні судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються, як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Судом установлено та з матеріалів справи вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_2, який є предметом договору іпотеки, придбаний відповідачем не за рахунок отриманого кредиту (свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 13 червня 2007 року та зареєстроване в Миколаївському МБТІ за № 22010).

07 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфін Б.М. зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, належний ОСОБА_3 за ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс», про що свідчить копія Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 07 квітня 2016 року (а.с.81). 06 листопада 2015 року відповідачу надіслано вимогу про добровільне звільнення житлового будинку за вказаною адресою. Вимогу отримав ОСОБА_3 18 листопада 2015 року (а.с.11,13).

Таким чином кредитор виконав вимоги Закону України «Про іпотеку» (ст. 40) та ст. 109 ЖК України щодо попередження іпотекодавця про наступне виселення.

В той же час, як встановлено будинок, який передано в іпотеку є забезпеченням кредитного зобов'язання, але набутий у власність іпотекодавцем не на кредитні кошти.

Таким чином, особам, які підлягають виселенню з житлового приміщення, що є предметом забезпечення за кредитним договором, але придбане не на кредитні кошти, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 109 ЖК України, одночасно надається інше постійне житло. Про наявність такого постійного житла відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України має зазначити позивач у позовній заяві із зазначенням адреси, або у ході надання доказів під час судового розгляду.

В позові ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» не зазначило та під час судового розгляду в суді першої інстанції не надало доказів наявності іншого вільного постійного житла, куди мають бути виселені відповідач та члени його сім'ї.

З огляду на вищезазначені обставини, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення іпотекодавця з будинку разом з усіма його мешканцями з підстав невиконання вимог закону про зазначення позивачем іншого постійного вільного житла, куди має бути виселений відповідач разом з усіма проживаючими особами, є вірним.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення ст.76 ЦПК України належним чином не повідомив позивача про час і місце судового засідання, яке відбулося 24 жовтня 2016 року, оскільки матеріали справи не містять дані про належне повідомлення. Між тим, це не вплинуло на правильність остаточних висновків суду першої інстанції. Так, посилання в апеляційній скарзі на наявність у позивача у власності іншого житла, а саме квартири АДРЕСА_1 куди мають бути виселені на постійне проживання відповідач з іншими мешканцями, є необґрунтованими. З наданої суду апеляційної інстанції Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 73368468, сформованої 18 листопада 2016 року (після ухвалення судом першої інстанції рішення), дійсно вбачається, що власником вищезазначеної квартири є позивач на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя № 215, виданого 13 травня 2015 року.

-4-

Між тим, на думку колегії суддів, ця довідка не є достатнім доказом, що свідчить про наявність підстав для виселення відповідача в зазначену квартиру, оскільки позивач не надав доказів того, що це житло є вільним та відсутні перешкоди щодо проживання в ньому боржника - іпотекодавця.

До того ж, як вбачається із вищезазначеної Інформаційної довідки квартира передана позивачем в іпотеку Рінгбелл Лімітед, згідно договору іпотеки від 23 грудня 2015 року. Доказів можливості надання цієї квартири для постійного проживання відповідача без згоди на це іпотекодержателя суду не надано.

Відсутність таких доказів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Проте, відмова у задоволенні даного позову не позбавляє права позивача звернутися до суду з новим позовом із зазначенням адреси постійного житла та з наданням відповідних доказів.

Саме такого змісту висновок зазначений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-447 цс-15 від 24 червня 2015 року щодо пріоритету при застосуванні норм Закону України «Про іпотеку» та відповідних норм ЖК України.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача не підлягає відшкодуванню судовий збір на подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Вектор Плюс» відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В.Серебрякова