Провадження № 2/712/384/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ТОКОВОЇ С.Є.

при секретарі ТИМОШЕНКО Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на те, що 15 вересня 2010 року о 09-00 год. відповідач ОСОБА_4, керуючи транспортним засобом Fiat Добло д.н. НОМЕР_1, який на праві власності належить ОСОБА_3, по вул. Радянській у с. Маліївка Золотоніського району, Черкаської області при виїзді на смугу зустрічного руху зіткнулась з автомобілем ГАЗ 33021 д.н. 0555РКА під керуванням ОСОБА_5, автомобіль якого належить УКРПОШТА УДППЗ. Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 жовтня 2010 року відповідачку ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КпАП України та застосовано стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач отримала середні тілесні ушкодження та лікувалась в лікарні. Відповідачі обіцяли вирішити дане питання мирно, відшкодувати кошти на лікування, але вирішити мирно не вдалося. Вона продовжує лікуватися по даний час. Витрати на лікування складають 20000 грн.

Крім того їй завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у звязку із протиправною поведінкою правопорушника. Зокрема порушення здоровя яке спричинило довгострокове лікування, обмеження в робото спроможності. Тому заподіяну моральну шкоду оцінює в 50 000 грн.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили суд стягнути з відповідачів на користь позивача 20 000 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди.

Відповідач та представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що відповідно до чеків наданих позивачем до суду, розмір затрат на лікування становить 4407,12 грн., але є ліки, які вказані в чеках не значаться в листах лікарняних призначень. Також позивачем надані чеки на благодійні внески в сумі 540 гривень, які здійснюються тільки на благодійних засадах. Крім того, позивачу ЗАТ СК «Інкомстрах» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 2038,48 грн. та 128,03 грн. пені за прострочення виплати з вини страховика. Після того, як сталося ДТП, між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем було досягнуто домовленості, згідно якої відповідач оплачувала лікування позивачу в центральній районній лікарні м. Золотоноша та послідуюче лікування в м. Черкаси, не зважаючи на те, що позивач надала письмову заяву, що вона претензій до відповідача не має, яку було долучено до матеріалів справи, слідчим Сиротою П.П. відповідно до цього від 02 жовтня 2010 року винесена постанова про відмову у порушенні кримінальної справи. Вважають, що відповідач ОСОБА_3 не субєктом відповідальності за скоєння ДТП.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

15 вересня 2010 року о 09-00 год. водій автомобіля ОСОБА_4, керуючи транспортним засобом Fiat Добло д.н. НОМЕР_1, який на праві власності належить ОСОБА_3, по вул. Радянській у с. Маліївка Золотоніського району, Черкаської області при виїзді на смугу зустрічного руху зіткнулась з автомобілем ГАЗ 33021 д.н. 0555РКА під керуванням ОСОБА_5, автомобіль якого належить УКРПОШТА УДППЗ.

Відповідно до довідки про обставини дорожньо-транспортної пригоди від 24.05.11 року № 416 у відомостях про потерпілих зафіксована ОСОБА_1 яка постраждала внаслідок ДТП.

02 жовтня 2010 року старшим ІДПС Золотоніського ВДАІ при УДАІ УМВС України в Черкаській області лейтенантом міліції ОСОБА_6 було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 жовтня 2010 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КпАП України та застосовано стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 21 червня 2013 року відповідач ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_7.

Предявляючи даний позов, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в сумі 20 000 грн. та 50 000 грн. моральної шкоди солідарно.

У відповідності зі статтею 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності чи інше речове право, договір оренди, підряду, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому підставою для відшкодування такої шкоди обовязково є вина її заподіювача.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

При цьому, відповідно до статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У звязку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад через закінчення строків накладення адміністративного стягнення ( стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову у порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватись та оцінюватись судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Пунктом 16 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 р., передбачено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

В судовому засіданні встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Fiat Добло д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_3 на момент ДПТ була застрахована відповідно до Закону № 1961-IV від 01.07.2004 р. ЗАТ «Страхова компанія «Інкомстрах». Термін дії полісу з 00.00 год. 28.12.2009 по 27.12.2010.

Відповідно до приписів частини першої статті 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї, що передбачено частиною другою статті 14 ЦК України. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, страховиком здійснено виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 2038,48 грн., та пеню за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика у розмірі 128,03 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 14.07.2011 № ЦО00000622 та № ЦО00000623.

Крім того, відповідно до чеків наданих позивачем до суду, розмір затрат на лікування становить 4407, 12 грн., є ліки, які вказані в чеках не значаться в листах лікарняних призначень. Також позивачем надані чеки на благодійні внески в сумі 540 гривень, які здійснюються тільки на благодійних засадах.

Посилання позивача на те, що вона продовжує періодично лікуватися по теперішній час і нею здійснюються затрати на лікування, в судовому засіданні нічим не підтверджено і не доведено.

За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 20 000 грн. не підлягає до задоволення.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то дана вимога також не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті.

Згідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи "бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так як позивач не довела в судовому засіданні вину відповідачів у заподіянні їй моральної шкоди, не надала жодних доказів на її підтвердження позов в цій частині також не підлягає до задоволення.

Як зазначалось вище, вимоги позивача про відшкодування шкоди ґрунтуються посиланнями на солідарну відповідальність, з посиланням на статтю 1188 ЦК України. Між тим, особою, яка зобовязана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ, переданий її власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п. 2.2 Правил дорожнього руху України). Винною у ДТП в результаті якого позивач отримала легкі тілесні ушкодження (а не середньої тяжкості як вона зазначає) визнана саме відповідач ОСОБА_4 Доказів заподіяння як матеріальної так і моральної шкоди відповідачем ОСОБА_3 суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61 , 212-215, 218 ЦПК України, 1187 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: