Справа № 569/1610/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя - Харечко С.П.

при секретарі - Левчук Д.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ "АКЦЕНТ-БАНК" про визнання кредитного договору недійсним та відшкодування моральних та матеріальних збитків,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась з позовною заявою до ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» про визнання недійсним кредитного договору №SAMAB4464 від 04.04.2014 року між нею та ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», за яким вона отримала 8000.00 грн. та застосувати наслідки його недійсності; стягнути з ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» на її користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн. та матеріальну шкоду.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є інвалідом другої групи. Кредитний договір з ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» на суму 8000 гривень оформлено на лікування. Допомогти укласти договір попросила квартиранта. Він на руках приніс її до відділення ПАТ «АКЦЕН-БАНК», що розташоване в м. Рівне, вул.. Чорновола,18. Там її видали 2 картки одну на отримання пенсії, а іншу з кредитними коштами. Вона там підписала якісь папірці, але що саме сказати не може. Копію кредитного договору їй ніхто не давав. Змісту та умов кредитного договору вона не читала та їй ніхто не пояснив. Вона нічого не памятає та нічого не слухала все слухав квартирант. Потім вона періодично знімала грошові кошти з кредитної картки, за допомогою зверталася до сусідів, які знімали кошти.

Згодом зверталася до банку із заявою з проханням про надання копій договору та розрахунку по заборгованості та оплаті до відповідного договору. Відповіді ніякої вона не отримала. ОСОБА_4 надсилав їй листи про заборгованість по кредитному договору в сумі 13636 грн. та повідомлення про те, що ОСОБА_3 обявлена в розшук, як боржник. Вона вважає, що укладення відповідного кредитного договору між нею та ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав Позичальника. Позивач зазначає, що на час укладення договору не розуміла основних умов кредиту, оскільки не усвідомлювала своїх дій, не розуміла як повертати кредитні кошти, просила призначити судово-психіатричну експертизу.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити.

Представник відповідача будучи присутнім в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав до суду письмові заперечення в яких просив суд відмовити у задоволені позову. В своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що немає доказів на підтвердження того, що позивачка не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними на час укладання договору.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ "АКЦЕНТ-БАНК" про визнання кредитного договору недійсним та відшкодування моральних та матеріальних збитків слід відмовити, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 04.04.2014 року між ОСОБА_3 та Пат «АКЦЕН-БАНК» був укладений кредитний договір №SAMAB4464 на суму 8000 грн.

Згідно ст. 215 ч.ч.1,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У відповідності до розяснень, які містяться в п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Відповідно до правового висновку, сформованого Верховним Судом України у постанові №6-131цс14 від 17.09.2014 року, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно розяснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

Як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи №148/16 від 25 жовтня 2016 року, що даних про те чи страждала ОСОБА_3 будь-яким психічним розладом на момент укладення кредитної угоди з ПАТ «АКЦЕН-БАНК» 13 лютого 2014 року в наданих експертам матеріалах немає, а також зробити висновок про те чи могла ОСОБА_3 на момент укладення кредитної угоди з ПАТ «АКЦЕН-БАНК» 13 лютого 2014 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не вбачається можливим.

Рішенням Рівненського міського суду від 30 червня 2016 року обмежено цивільну дієздатність ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та призначено піклувальником її доньку ОСОБА_5.

Таким чином, доказів щодо неспроможності позивача в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними судом не здобуто. Навпаки з обґрунтування позовних вимог убачається, що позивач детально описує обставини отримання кредиту у відділенні банку, вона зверталася до сусідів допомогти зняти кошти, направляла листи до банку надати договір та розрахунок заборгованості, і лише після цього звернулася до суду з позовом визнати правочин недійсним.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (не майнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд, відмовляючи в позові про відшкодування моральної шкоди, приймає до уваги, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від встановлення судом неправомірності дій відповідача, тому відмовляючи в задоволенні позову, відмовляє і в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ "АКЦЕНТ-БАНК" про визнання кредитного договору недійсним та відшкодування моральних та матеріальних збитків - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Харечко С.П.