АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/1548/17-ц 22-ц/774/1900/К/17

Справа № 212/1548/17-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1900/К/17 суддя: Козлов Ю.В.
Категорія - 55 (I) Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

із секретарем: Гладиш К.І.

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ОСОБА_6 «ЦГЗК») про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого зазначила, що вона з 14.08.1998р. по 27.07.2010р. працювала машиністом конвеєру на дільниці усереднення та відвантаження концентрату збагачувальної фабрики ОСОБА_6 «ЦГЗК». Наказом по підприємству ОСОБА_6 «ЦГЗК» від 27.07.2010р. за №230 вона була звільнена з підприємства за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію, згідно ст.38 КЗпП України. Позивач зазначає, що в лютому 2017 року вона дізналась, що при її звільненні з підприємства у звязку із виходом на пенсію відповідно до положень п.6.1 ОСОБА_7 угоди гірничометалургійного комплексу України відповідач був зобовязаний виплатити їй вихідну допомогу в розмірі однієї середньому січної заробітної плати, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача 7,5 років і була звільнена за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію.

Позивач зазначає, що ОСОБА_6 «ЦГЗК» зобовязане виплатити їй одну середньомісячну заробітну плату, що складає 2 620,80 гривень. В звязку із порушенням строку виплати вихідної допомоги просить стягнути з ПАТ «ЦГЗК» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2010 р. по 28.07.2013р ( за три роки) у розмірі 94348,80 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 04 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 «ЦГЗК» на користь ОСОБА_4 невиплачену одноразову допомогу, при звільненні у розмірі 2620,80 грн. та середній заробіток за час затримки виплати допомоги в розмірі 31449,60 гривень, без урахування стягнення податку з доходів фізичних осіб. Стягнуто з ОСОБА_6 «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Так, судом першої інстанції не перевірено розповсюдження положень ОСОБА_7 угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2010-2011 роки на відповідача, який її не підписував. Вважає, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Судом не взято до уваги, що на час звільнення позивач не досягла пенсійного віку, тому положення п.7.10 ОСОБА_8 договору не розповсюджується.

Враховуючи те, що предметом позовних вимог ОСОБА_4 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, вважає, що суд мав застосувати строк позовної давності у три місяці, як це передбачено ч.1 ст. 233 КЗпП України, який позивачем пропущено й про поновлення якого питання вона не ставила.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 «ЦГЗК» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та видно із записів трудової книжки, ОСОБА_4 з 14 серпня 1998 року по 27 липня 2010 працювала машиністом конвеєру на дільниці усереднення та відвантаження концентрату збагачувальної фабрики ОСОБА_6 «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» (а.с.4).

Відповідно до наказу №230 від 27.07.2010р.«Про припинення трудового договору», ОСОБА_4, звільнена з роботи 27.07.2010р. за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки ( а.с.12).

Згідно довідки наданої ОСОБА_6 «ЦГЗК» №221 від 13.02.2017р. встановлено, що середньомісячна заробітна плата за останні два місці перед звільненням 27.07.2010р. склала 2620,80 гривень (а.с.11).

ОСОБА_7 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та власниками підприємств, включаючи генерального директора ТОВ «ОСОБА_9 холдінг» ОСОБА_10, до складу холдінга входить ОСОБА_6 «ЦГЗК».

Відповідно до розяснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 13.07.2017 року №03/250, ОСОБА_7 угода гірничометалургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «Центральний-металургійний комплекс України», вказаний документ підписано головою Центрального комітету профспілки ОСОБА_11.

Пунктом 6.1 ОСОБА_7 Угоди на 2007-2008рр. «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 7,5 до 15 років одного розміру середньомісячної заробітної плати (а.с.54-64).

ОСОБА_8 договору ПАТ «ЦГЗК» на 2010-2011 рік, наданого Відповідачем встановлено в п.7.10 виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років середньомісячну заробітну плату працівника ( а.с.38-39).

На момент звільнення стаж роботи позивача на підприємстві склав 11 років 11 міс.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що при звільненні їй не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами ОСОБА_7 угоди гірничо-металургійного комплексу України (далі ОСОБА_7 угоди) і про порушення свого права вона дізнався лише у лютому 2017 року, у звязку з чим, відповідач зобовязаний сплатити йому вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки при розрахунку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивачу з вини роботодавця не було виплачено одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі середньої заробітної плати, право на отримання якої вона має у відповідності до умов ОСОБА_7 угоди, яка є обовязковою до виконання відповідачем, що й є підставою для стягнення з відповідача на його користь розміру такої вихідної допомоги, а також застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» ОСОБА_7 Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, передбачено, що сторона власників зобовязується виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше середньомісячної заробітної плати при стажі від 7,5 років до 15 років.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги ОСОБА_7 угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Оскільки ОСОБА_6 «ЦГЗК» входить до складу ОСОБА_9, яка здійснює стратегічне управління гірничо-металургійним бізнесом ОСОБА_9 СКМ, управляючою компанією якої є ТОВ «ОСОБА_9 Холдинг», то дія зазначеної ОСОБА_7 угоди розповсюджується на ОСОБА_6 «ЦГЗК». У звязку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов ОСОБА_7 угоди.

Отже, враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 27 липня 2010 року мала більше ніж 7,5 років стажу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_4 розповсюджується дія п. 6.1. ОСОБА_7 угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі середньомісячного розміру заробітної плати працівника.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Так як, позивач була звільнена 27 липня 2010 року. Відповідно до довідки № 221 від 13.02.2017 року, наданої відповідачем середньомісячна зарплата ОСОБА_4 за останні два місяці перед звільненням становила 2620,80 грн.(а.с. 11).

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_4 у звязку з виходом на пенсію за власним бажанням, мала б становити 2620,80 грн. , виходячи з розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку 2620,80 грн.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог, щодо стягнення середнього заробітку та застосування принципу співмірності не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_4, яка звільнена 27.07.2010 року, не були виплачені всі належні суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції проведено не було, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Колегія суддів не надає правової оцінки зменшенню розміру середнього заробітку із застосуванням судом першої інстанції принципу співмірності, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Посилання ж представника відповідача ОСОБА_6 «ЦГЗК» на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженої Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, а тому до врегулювання спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, колегія суддів не може взяти до уваги, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки відповідно до ОСОБА_7 угоди одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім ОСОБА_7 угоди) встановлені додатково при припиненні трудового договору у звязку із виходом на пенсію, то її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівника.

У звязку з вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів, оскільки у відповідності до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині правового визначення одноразової допомоги при звільненні на пенсію, яка не є заробітною платою в розумінні вказаної Інструкції зі статистики заробітної плати, яка не відносить витрати з виплати такої допомоги до фонду оплати праці, й врахування ним, що зазначене положення має значення для статистичної звітності підприємства по фонду оплати праці і не тягне правових наслідків у справі, що переглядається виходячи із офіційного тлумачення Конституційним судом України ч.2 ст. 233 КЗпП України.

Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному звязку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_4 у звязку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами ОСОБА_8 договору та ОСОБА_7 Угоди, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 26 грудня 2017 року.

Головуючий:

Судді: