Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 182/4697/15 Головуючий у 1 інстанції: Романько О.О.
Провадження № 22-ц/778/239/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнило, до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 04.04.2008 року сторони уклали кредитний договір № DNY0GA00003493, згідно умов якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 44860,00 грн. на термін до 04.04.2018 p., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

ОСОБА_3 не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з чим станом на 16.06.2015 року має заборгованість 268 119,71 грн., яка складається з наступного: 41 453,05 грн. - заборгованість за кредитом; 65 149,75 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1035,09 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 147 476,12 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.07.2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та в рахунок заборгованості за зазначеним кредитним договором, яка станом на 28.04 2012 року становить 123 243,14 грн. та складається з: 40 767,05 грн. - заборгованість за кредитом; 37 011,03 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 570,47 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 38 787,77 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 5 856,82 грн. - штраф (процентна складова) звернуто стягнення на житловий будинок 1, по вул.Островського в с.Борисівка Никопольського району Дніпропетровської області.

На підставі зазначеного остаточно просило стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 145 126,5745 грн., яка складається з: 137 977грн. - різниця між заборгованістю станом на 16.06.2015 року та заборгованістю стягнутої за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.07.2013 року; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 6898,8845 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, судові витрати покласти на відповідача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, посилаючись на положення ст.613 ЦК України та п.24 іпотечного договору, укладеного між сторонами, дійшов висновку про те, що позивач не вчинив дій, що встановлені договором, для подальшої реалізації предмета іпотеки, що зумовило прострочення з боку кредитора, а тому боржник ОСОБА_3 не повинен сплачувати заборгованість за кредитним договором.

Проте з таким висновком не погоджується колегія суддів.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.04.2008 року сторони уклали кредитний договір № DNY0GA00003493, згідно умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 44860,00 грн. на термін до 04.04.2018 p., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с.8-12).

Відповідно до договору іпотеки від 04.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 (оригінал якого оглянутий судом в кредитному досьє № 3493 GK), сторони визначили предметом іпотеки житловий будинок загальною площею 52,60 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Борисівка, вул. Островського, буд. 1 (п.35.3 Договору), вартість якого складає 57200 грн. (п.35.4 Договору).

В забезпечення повернення кредитних коштів ОСОБА_3 за кредитним договором, 04.04.2008 року між сторонами укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4, згідно з яким відповідач передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок №1, по вул.Островського в с.Борисівка Никопольського району Дніпропетровської області (п.35.3 Договору), вартість якого складає 57 200 грн. (п.35.4 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 своєчасно не виконував належним чином зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 16.06.2015 року утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку становить 268 119,71 грн. та складається з: 41 453,05 грн. - заборгованість за кредитом; 65 149,75 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1035,09 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 147 476,12 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.5-7).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.07.2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNY0GA00003493 від 04.04.2008 року укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, яка станом на 28.04.2012 року становить 123 243,14 грн. та складається з: 40 767,05 грн. - заборгованість за кредитом; 37 011,03 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 570,47 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 147 476,12 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, звернуто стягнення на будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Борисівка, вул. Островського,буд. 1, який належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2007 року шляхом надання права ПА КБ «ПриватБанк» на продаж за ціною не нижче 57 200 грн., виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з вказаного житлового будинку (а.с. 97-99).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як розяснено у п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має зясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.

Судом першої інстанції встановлено, що предмет застави житловий будинок не реалізований на час звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено поняття належності та допустимості доказів.

За змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ).

Питання реалізації предмета іпотеки не було предметом розгляду зазначеної справи, доказів того, що кредитор банк відмовлявся прийняти належне виконання матеріали справи не містять.

Посилаючись на невиконання обовязку, передбаченого п.24 Іпотечного договору, суд не зазначив, який саме обовязок, передбачений цим пунктом, не виконав банк, оскільки положеннями зазначеного пункту передбачено право Іпотекодержателя почати звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення позичальником умов Кредитного договору.

Крім того, звернення банку до відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції виконавчої служби з метою виконання рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.07.2013 року в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 свідчить про здійснення банком дії щодо реалізації іпотечного майна.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.07.2013 року в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виконано, що підтверджується постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_6 від 23.09.2013 року (а.с.53).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс 14 від 03 вересня 2014 року.

За змістом ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України).

За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 24 лютого 2016 року по справі №6-1824 цс15.

Відповідно до змісту уточненої позовної заяви від 09.08.2016 року та розрахунку заборгованості станом на 16.06.2015 року (а.с.140-142) різниця заборгованості за кредитним договором, яка утворилась станом на 16.05.2015 року та заборгованості, стягнутої за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.07.2013 року, становить 137 977,69 грн. та складається з:

- 686,00 грн. - заборгованість за кредитом (41 453,05 грн. - 40 767,05 грн. = 686,00 грн.);

- 28138,72 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (65149,75 грн. - 37011,03 грн. = 28138,72 грн.);

- 464,62 грн. (1035,09 грн. - 570,47 грн. = 464,62 грн.) - заборгованість по комісії;

- 108 688, 23 грн. (147476,12 грн. - 38787,77 грн. = 108 688, 23 грн.) - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а всього 137 977,69 грн.

Колегія суддів дійшла висновку про зменшення неустойки (пені) в сумі 108 688,23 грн., оскільки нарахована сума неустойки є неспівмірною зі сумою заборгованості і значно перевищує її розмір, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, що визначені у п. 6 ч. 1 ст. 3; ч. 3 ст. 509 ЦК України, а саме щодо справедливості, добросовісності та розумності, і вважає за можливе її зменшити до 10 000 грн.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору, а саме п.п. 5.1, 8.6 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення (а.с.9 зворот.).

У той самий час, згідно з пунктом 5.3 кредитного договору передбачена сплата штрафів (250 грн. + 5% від суми заборгованості) як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року.

Враховуючи зміст вказаних пунктів кредитного договору, колегія вважає, що в даному випадку неустойка у вигляді штрафів і пені, нарахована в один і той же період, є одним і тим же видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування, у зв'язку з чим не підлягає стягненню штраф у загальній сумі сумі 7148,88 грн. оскільки за цей же період суд вважає необхідним і обґрунтованим стягнути пеню на суму 10 000 грн.

Тому, апеляційну скаргу ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно задовольнити частково, рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2016 року Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року у цій справі відповідно до вимог ст.309 ЦПК України скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNY0GA00003493 від 04.04.2008 року, яка становить 39288 грн.34 коп., та складається з: 686,00 грн. - заборгованість за кредитом; 28 138 грн.72 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 464 грн. 62 коп. - заборгованість по комісії; 10 000, 00 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, в решті позову відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, в сумі 392 грн. 88 коп. пропорційно задоволеним вимогам від заявлених (заявлено 145126,5745 грн. задоволено 39288,34 грн.), та на компенсацію судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги в сумі 432 грн. 17 коп. пропорційно до задоволених вимог за апеляційною скаргою.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню компенсація судового збору в сумі 825 грн. 05 коп.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNY0GA00003493 від 04.04.2008 року, яка становить 39 288 гривень 34 коп., та складається з: 686,00 грн. - заборгованість за кредитом; 28 138 гривень 72 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 464 гривень 62 коп. - заборгованість по комісії; 10 000, 00 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором,

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 825 грн. 05 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: