Справа № 466/3107/16 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/720/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: позивача (апелянта) - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - Жерухи Р.С..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив суд стягнути з відповідача борг за договором позики від 15 серпня 2013 року у сумі 53 400 грн., проценти за прострочення сплати боргу у сумі 2 403 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 400 грн..

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 15 серпня 2013 року відповідач ОСОБА_3 позичив у нього гроші в сумі 2000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 53 400 грн. терміном на один рік та зобов'язувався їх повернути до 15 серпня 2014 року. Даний договір позики був оформлений у виді розписки, яку відповідач власноручно написав на копії свого паспорта. Однак, у визначений час відповідач не повернув йому кошти та став уникати зустрічей з ним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено.

Дане рішення суду оскаржив позивач - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі, позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 позичив в ОСОБА_2 2800 дол. США, про що власноруч написав розписку 20.09.2010 року такий факт відповідачем не заперечується, однак за розпискою позичені гроші не повернув. Враховуючи вищевикладене просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача - адвокат Жеруха Р.С. апеляційну скаргу заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання 16.01.2017р. відповідач ОСОБА_3, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону з наступних підстав.

Судом встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилася цивільна справа № 466/5550/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 20 вересня 2010 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2013 року вищевказаний позов за заявою позивача ОСОБА_2 був залишений без розгляду у зв'язку з позасудовим вирішенням спору.

Відповідно до копії розписки від 20 вересня 2010 року, яка міститься в матеріалах справи № 466/5550/13-ц (а.с.6), ОСОБА_3 був позичив у ОСОБА_2 2800 доларів США.

З пояснень позивача(апелянта) ОСОБА_2 у судовому засіданні вбачається, що 15 серпня 2013 року відповідач повернув позивачу 15 000 грн. по договору позики від 20 вересня 2010 року та написав розписку, що винен йому ще 2000 доларів США. Жодних коштів 15 серпня 2013 року він відповідачу ОСОБА_3 не передавав.

З копії розписки від 15 серпня 2013 року вбачається, що віддати позивачу ОСОБА_2 2000 доларів США до 15 серпня 2014 року зобов'язується ОСОБА_5, хоч прізвище ім'я та по батькові відповідача - ОСОБА_3 (а.с. 4 зворот).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15.

Із наданої позивачем копії розписки, складеної 15 серпня 2013 року, вбачається, що відповідач взяв на себе обов`язок повернути зазначені кошти, однак вона не містить відомостей про сам факт отримання коштів в борг.

Отже, вказана розписка про не містить інформації щодо отримання позичальником коштів в борг.

Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 посилався на те, що 15 серпня 2013 року коштів у розмірі 2000 дол. США від позивача він не отримував.

Вказані обставини підтвердив в суді і сам позивач.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета