Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/2999/16-ц Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», за участю третьої особи - ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору та договору застави

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 грудня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 1719-н та договір застави транспортних засобів, які укладені 13 липня 2007 року між сторонами у справі. На обґрунтування вимог зазначив, що при укладанні кредитного договору йому не надано інформацію, передбачену Законом України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими і містять істотний дисбаланс договірних прав, що є підставою для визнання вказаних договорів недійсними.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через невідповідність висновків суду обставинам справи, ненадання судом належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. При цьому зазначає, що ухвалюючи рішення, суд не звернув увагу, що Банк в порушення положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу інформацію про сукупну вартість кредиту, а наданий банком під час розгляду справи додаток до кредитного договору з розрахунком сукупної вартості не досліджувався судом у відповідності до положень вказаного Закону. Крім того, пунктами договору встановлено жорсткі обов'язки боржника щодо дотримання строків розрахунків і детально розписано види відповідальності за їх порушення, тоді як обов'язки банку та порядок його відповідальності викладені у вигляді загальних бланкетних положень, у зв'язку з чим вказані умови договору є несправедливими.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом установлено, що 13 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1719-н, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 374 000,00 грн., зі сплатою процентів за користування Кредитом в розмірі 17% річних та строком повернення до 13 липня 2012 року (а.с.4-7).

Відповідно до п.1.3 Договору кредит надається для здійснення оплати за два автомобіля марки ХАЗ, модель 325001, 2007 року випуску за договором купівлі-продажу № 13 від 10.07.2007 року, укладеним між позичальником ОСОБА_2 та продавцем транспортного засобу. Сукупна вартість кредиту, графік платежу, вид і предмет кожної супутньої послуги та їх обґрунтування визначені у додатку № 1-3 до цього Договору, що є невід'ємною його частиною (а.с.4).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 13 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк України» був укладений договір застави двох транспортних засобів типу автобус-D, марки ХАЗ, модель 325001, 2007 року випуску, реєстраційні номери - НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (а.с.8-10).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того що, укладені між сторонами договори відповідають вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а доказів протилежного суду не надано.

Такій висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст.203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання договору) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10.05.2007 року, перед укладенням кредитного договору банк зобов'язаний надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк України» відповідно до додатку № 1 до Кредитного договору від 13.07.2007 року № 1719-н погоджено таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки за договором, в якій зазначено щомісячна сума погашення основного боргу, щомісячна сплата процентів за користування кредитом, та сплата Позичальником страхових платежів за укладеним договором страхування транспортних засобів на користь третіх осіб (а.с.110); таблицю тарифів та послуг банку, пов'язаних з наданням та супроводженням кредиту, із зазначенням конкретних грошових сум за надані банківські послуги (а.с.111). Також відповідно до додатку № 2 до кредитного договору сторонами погоджено вид та предмет супутніх послуг та обґрунтування їх вартості (а.с.112).

Крім того, 25.06.2007 року, до укладення кредитного договору, ОСОБА_2 підписав повідомлення про умови кредитування для придбання автомобілів, в якій підтвердив надання йому у письмовому вигляді у повному об'ємі інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чим спростовуються доводи позивача про те, що йому не було надано інформації про сукупну вартість вказаного кредиту та вартості інших послуг.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи також вбачається, що при укладені спірної угоди між сторонами - ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк України» досягнуто згоди із усіх істотних умов: мета, сума і строк кредиту, умови та порядок його видачі та погашення, види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткової ставки, порядок плати за кредит, графік погашення основної суми боргу, порядок зміни та припинення дії, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, угоди укладені в письмовій формі, сторони угод мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Позивач погодився на отримання кредиту з такими умовами, що запропоновані Банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановивши, що оспорюваний правочин був укладений відповідно до чинного законодавства, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, навівши відповідні мотиви.

Крім того, колегія суддів враховує наступне.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15).

У разі ненадання зазначеної у п.2 ст.11 цього Закону інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною 7 ст.15 та ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочинів, оскільки договір був укладений, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору позивач отримав кредит.

Позивач ОСОБА_2 відповідно до п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договорів про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від їх виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згодний з умовами даних догорів, а також не вимагав надання додаткової інформації по кредитному договору.

Посилання ОСОБА_2 про те, що умови договору суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки зміст вищевказаних умов та правил передбачає істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, - не спростовують правильності висновків суду, оскільки позивачем не доведено обставини, що свідчать про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться до повторень обставин справи, викладених у позовній заяві, та цитування норм діючого законодавства і не спростовують правильність висновків суду.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: