АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційні скарги представникаОСОБА_1 та ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 за довіреністю - ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання поруки припиненою та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 758/9995/13
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/672/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Богінкевич С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У жовтні 2015 року ПАТ «Універсал Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просили стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором 012-2902/756-0294 від 12.10.2007 року у сумі 83 642,35 Швейцарських франків, стягнути з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором 012-2902/756-0294 від 12.10.2007 року у сумі 83 642,35 Швейцарських франків, стягнути з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором 012-2902/756-0294 від 12.10.2007 року у сумі 83 642,35 Швейцарських франків та судові витрати у розмірі 3 654 грн.

Свої позовні вимоги мотивували тим, що 12.10.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 012-2902/756-0294, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 135 000,00 швейцарських франків строком до 10.10.2027 року зі сплатою 10,45 % річних, а позичальник зобов'язався прийняти кредит, сплатити за його користування проценти і повернути позивачеві у строк та на умовах, що передбачені договором.

Відповідач не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 21.05.2015 року утворилась заборгованість в сумі 83 642,35 швейцарських франків, з яких: заборгованість по кредиту - 83 556,60 швейцарських франків, заборгованість по підвищених відсотках - 85,75 швейцарських франків.

12.10.2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ВАТ «Універсал Банк та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання боржником його зобов'язань у повному обсязі. Відповідальність поручителя та боржника є солідарною.

Крім того, 12.10.2007року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк та ОСОБА_1 також був укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання боржником його зобов'язань у повному обсязі. Відповідальність поручителя та боржника є солідарною.

Враховуючи, що боржник не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином, позивач звернувся до суду з вказаними вимогами.

До початку розгляду справи по суті, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до ПАТ «Універсал Банк» із зустрічним позовом про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування заявлених вимог, посилалися на те, що порівнюючи суми сплачені в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до квитанцій від 02.11.2007 року, 16.11.2007 року, 11.12.2007 року, 11.12.2007 року, 10.01.2008 року, 18.02.2008 року, 11.03.2008 року, 08.05.2008 року та 12.01.2009 року та розрахунок заборгованості, наданий банком разом із позовом, погашення основної суми кредиту відбувається в меншому розмірі, а процентів, навпаки в більших сумах. Враховуючи те, що позичальник з дати отримання кредиту та по 12.01.2009 рік достроково погасив 40 433,06 швейцарських франків, сума щомісячного платежу мала становити 923,39 швейцарських франків. Натомість щомісячний платіж з 10.08.2008 року почав становити 1 080,66 швейцарських франків, що говорить про збільшення банком процентної ставки з 10,45% до 12,4312%, на підтвердження чого надали висновок експертного дослідження №14298 від 27.11.2015 року Київського експертно-дослідного центру.

Вказували на те, що після дострокового часткового погашення кредиту боржником, банк збільшив процентну ставку за кредитним договором без згоди поручителя, а тому вони вважали поруку такою, що припинилась.

Крім того, із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк» звернувся ОСОБА_4, в якому просив визнати кредитний договір 012-2902/756-0294 від 12.10.2007 року недійсним.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що всупереч вимог договору, банк фактично не видавав боржнику кредитні кошти у Швейцарських франках.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року первісний позов задоволено повністю та відмовлено у задоволенні зустрічних позовних заяв.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати в частині вимог до ОСОБА_1 та ухвалити нове, яким задовольнити зустріч позов ОСОБА_1 до Пат «Універсал Банк».

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні зустрічного позову, не врахувавши, що боржник здійснив дострокове часткове погашення кредиту, після чого сума платежу по відсоткам повинна була зменшитися, оскільки зменшився залишок боргу, проте цього не сталося, а тому банк фактично підняв процентну ставку за кредитом з 10,45% до 12,4315%. На підняття кредитної ставки банком не було отримано згоду поручителя, а тому ним фактично було збільшено відповідальність поручителя, без її згоди, що призвело до припинення поруки на підставі ч.1 ст.559 ЦК України.

Дана обставина, на думку апелянта, також підтверджується висновком експерта №14298 від 27.11.2015р., який міститься в матеріалах справи, проте суд незаконно не взяв його до уваги.

Також, аналогічну за змістом апеляційну скаргу ОСОБА_3 подала і в інтересах ОСОБА_2, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині вимог до ОСОБА_2 та задовольнити її зустрічну позовну заяву.

Крім того, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційну скаргу подав представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, у якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк».

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що банком не було надано належних доказів того, що боржнику були видані кредитні кошти саме за договором 012-2902/756-0294 від 12.10.2007 року. Зокрема, апелянт посилається на те, що меморіальний ордер не містить усіх необхідних реквізитів, а в призначеннях платежу указаний номер кредитного договору, який не співпадає з тим, що був укладений між сторонами.

У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_5 апеляційні скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники судового процесу у судове засідання не з'явилися, належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів за первинним позовом, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 12.10.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 012-2902/756-0294, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 135 000,00 швейцарських франків на строк до 10.10.2027 року зі сплатою 10,45 % річних, а позичальник зобов'язався прийняти кредит, сплатити за його користування проценти і повернути позивачеві у строк та на умовах, що передбачені договором.

Згідно умов кредитного договору сплата позичальником заборгованості по кредиту здійснюється відповідно до графіка платежів, зокрема розмір щомісячного платежу встановлений в Графіку погашення кредиту, що викладений у Додатку № 2 до даного. За домовленістю сторін датою погашення щомісячних платежів сторонами визначено останній робочий день, що передує «10» числу кожного місяця (п.2.4 договору).

Відповідно до пп.2.1.3 п.2 Кредитного договору сторони погодили відкриття позичальником поточного рахунку № НОМЕР_1 (№ НОМЕР_2) у кредитора, код банку (МФО 322001) для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту.

Пунктом 9.8 договору передбачили, що позичальник в день надання кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 2 145 швейцарських франків. Укладанням цього договору позичальник доручає кредитору в порядку договірного списання здійснити списання суми такої плати з поточного рахунку позичальника, відкритого у кредитора, у відповідній валюті та наступне її перерахування на відповідний рахунок кредитора.

Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав належним чином. Як вбачається із виписки по рахунку № НОМЕР_3 від 25.05.2016 року на даний рахунок 12.10.2007р. ОСОБА_4 перераховано 135 000,00 швейцарських франків згідно договору від 12.10.2007р. та списано з поточного рахунку позичальника 2 145 швейцарських франків.

Пунктом 5.2.5 кредитного договору передбачено право кредитора вимагати дострокове повернення кредиту, зокрема, у випадку прострочення сплати чергового платежу по кредиту та або процентами понад двох місяців.

У зв'язку з тим, що у відповідача виникла прострочена заборгованість, позивач попереджав про необхідність її погашення, зокрема, вимогами від 23.01.2015 року, однак відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконали.

Боржник порушив свої зобов'язання, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, згідно з яким заборгованість за кредитним договором складає 83 642,35 швейцарських франків, з яких: заборгованість по кредиту - 83 556,60 швейцарських франків, заборгованість по підвищених відсотках - 85,75 швейцарських франків.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості складений та завірений відповідно до вимог чинного законодавства та не спростований представниками відповідачів.

Крім того, встановлено, що 12.10.2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 012-2902/756-0294 від 12.10.2007 року між ВАТ «Універсал Банк та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 012-2902/756-0294-Р/1, відповідно до якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання боржником його зобов'язань у повному обсязі. Відповідальність поручителя та боржника є солідарною.

В той же день між ВАТ «Універсал Банк та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 012-2902/756-0294-Р, відповідно до якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання боржником його зобов'язань у повному обсязі.

У зв'язку з тим, що у боржника виникла прострочена заборгованість, позивач 23.01.2015 року звернувся з вимогами до ОСОБА_2 та ОСОБА_1, попереджав про необхідність погашення заборгованості, однак відповідачами взяті на себе зобов'язання не виконані.

Задовольняючи первинний позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є належним чином обґрунтованими, оскільки банк виконав усі взяті на себе зобов'язання, а відповідачі не виконали своїх, у зв'язку із чим виникла заявлена заборгованість.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд виходив з того, що він не надав жодного доказу та не вказав жодної законної підстави для визнання спірного правочину недійсним. Крім того, твердження про ненадання позичальнику коштів у Швейцарських франках не підтверджені належними та допустимими доказами, а навпаки були спростовані під час розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1, суд посилався на п.4.2. кредитного договору та виходив з того, що ОСОБА_4 дійсно було здійснено дострокове часткове погашення кредиту, проте він всупереч вказаного пункту договору не уклав з банком новий графік погашення із зміненим розміром щомісячного платежу, у зв'язку із чим банком правомірно нараховувалися платежі за останнім погодженим сторонами графіком, без збільшення процентної ставки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи, правильно розглянув справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, ухваливши законне і обґрунтоване рішення, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч наведеному, апелянти не надали суду належних доказів та обґрунтувань щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції незаконно не врахував того, що банк фактично підняв процентну ставку боржника, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції правильно послався на ту обставину, що відповідно до п.4.2 договору кредиту, після здійснення дострокового часткового погашення кредиту позичальник зобов'язується до дати сплати наступного щомісячного платежу підписати новий графік погашення із зміненим розміром щомісячного платежу. У випадку, якщо позичальник до вказаного в цьому пункті договору терміну не підписав новий графік погашення, він зобов'язаний здійснювати наступні щомісячні платежі у розмірі, передбаченому останнім погодженим сторонами графіком погашення, що діяв на дату такого дострокового погашення.

Вказаним пунктом договору сторін кредитного договору, саме на позичальника покладений обов'язок підписання нового графіку сплати боргу, з корегованими сумами щомісячних платежів, після здійснення дострокового часткового погашення кредиту.

Проте, не зважаючи на вказаний обов'язок, боржником не було підписано з банком перерахований графік погашення заборгованості, а тому банк правомірно, керуючись п.4.2. договору сторін, продовжував нараховувати щомісячні платежі у розмірі, передбаченому останнім погодженим сторонами графіком погашення, що діяв на дату такого дострокового погашення.

Посилання апелянтів на висновок експертного дослідження №14298 від 27.11.2015 р. Київського експертно-дослідного центру, відповідно до якого розмір процентів за користування кредитом було збільшено банком, є необґрунтованим та безпідставним.

Так, як вбачається з дослідної частини вказаного висновку, експертом не було належним чином вивчено та досліджено умов кредитного договору 012-2902/756-0294 від 12.10.2007 року, оскільки ним не було враховано наведених вище положень п.4.2. договору, що призвело до складання хибного висновку.

Відповідно до положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, керуючись вказаними нормами цивільного процесуального законодавства, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги висновок експертного дослідження №14298 від 27.11.2015 р. Київського експертно-дослідного центру.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, про те, що банком не доведено, що боржнику були видані кредитні кошти саме за договором 012-2902/756-0294 від 12.10.2007 року та посилання на те, меморіальний ордер не містить усіх необхідних реквізитів, а в призначеннях платежу указаний номер кредитного договору, який не співпадає з тим, що був укладений між сторонами.

Так, суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_4 не надав жодного доказу та не вказав жодної підстави для визнання спірного правочину недійсним. Крім того, твердження представника позивача за зустрічним позовом про ненадання позичальнику коштів у Швейцарських франках не підтверджені належними та допустимими доказами, а навпаки таке твердження було спростовано під час розгляду справи.

Крім того, зі змісту матеріалів справи, зокрема, з апеляційних скарг встановлено та не заперечувалося представником відповідачів за первинним позовом, що між сторонами дійсно було укладено спірний договір та ОСОБА_4 деякий час належним чином виконував умови договору сторін і до 12.01.2009р. достроково сплатив частину кредиту, а саме 40 433,06 Швейцарських франків.

Тобто, ОСОБА_4 своїми діями також підтвердив належне виконання банком свого обов'язку по видачі кредиту, відповідно до умов договору.

В матеріалах справи містяться розрахунки заборгованості за договором між сторонами (том 1, а.с.27-30).

Видача коштів, відповідно до договору, та заборгованість також була підтверджена банком меморіальним ордером та виписками по особовому рахунку ОСОБА_4 (том 1, а.с. 31,32, 193-208).

На думку колегії суддів, матеріали справи містять докази, які узгоджені між собою та в своїй сукупності підтверджують обґрунтованість позовної заяви ПАТ «Універсал Банк».

Саме по собі неправильне зазначення номеру кредитного договору в меморіальному договорі, не може бути підставою для відмови у задоволенні законного та обґрунтованого позову, оскільки належне виконання своїх зобов'язань ПАТ «Універсал Банк» підтвердив іншими належними доказами.

Більш того, колегія суддів звертає увагу, що в меморіальному ордері замість номеру кредитного договору був указаний номер особового рахунку боржника, який був відкритий саме за умовами кредитного договору 012-2902/756-0294 від 12.10.2007 року - НОМЕР_1.

Так, відповідно до положення п.2.1.3. кредитного договору 012-2902/756-0294 від 12.10.2007 року, позичальнику відкривається поточний рахунок НОМЕР_1 у кредитора, для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту.

Інших доводів незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, апеляційні скарги відповідачів не містять.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, детально вивчив усі наявні в матеріалах справи докази на предмет їх належності, та за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, правильно вирішив справу, ухваливши законне та обґрунтоване рішення.

Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представникаОСОБА_1 та ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 за довіреністю - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді