Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Деркач І.М.

за участі: сторін, ОСОБА_1, представників позивача та ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 25 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Ріівненської районної ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду від 25 травня 2012 року позов задоволено: визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування право власності на спадкове майно житловий будинок № 13 з надвірними будівлями по вул. Лісова в с. Обарів Рівненського району Рівненської області.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, покликався на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про те, що оскаржуваним рішенням порушуються і його права та обовязки, оскільки частка в будинку належала також йому. Після закінчення будівництва їхній батько кожному з двох братів подарував 1/2 частці будинку. Однак жодних правочинів між ними з цього приводу не укладалося, за їхньою спільною згодою кожен мав право проживати в своїй частині будинку, а правовстановлюючі документи на право власності на жилий будинок мав виготовити пізніше. За життя спадкодавця жодних суперечностей щодо володіння будинком у них не виникало. Кожен з них укладав окремі угоди про надання послуг з газопостачання, водопостачання та водовідведення, а також з користування електричною енергією.

Місце його проживання зареєстровано та він фактично проживав з 1986 року в належній йому частці будинку, де здійснював поточні роботи та поліпшення, придбавши газовий котел, встановивши лічильник газу, сантехніку, будівельні матеріали для ремонту та інші речі.

Судом залишено без уваги вимоги ст.ст. 3, 15 ЦПК України щодо порядку та умов судового захисту порушеного права та не враховано те, що позивач звернувся з позовом до відповідачів, які не порушували його права. Також суд не встановив, чи дійсно порушується право позивача та не зясував, у чому саме полягає факт порушення.

Не застосовано положення правових позицій Верховного Суду України висловлених в постанові № 1622цс15 від 07.10.2015 року та 6-318цс15 від 24.06.2015 року.

Крім того, суд визнав право власності на спадкове майно за відсутності належних правовстановлюючих документів у спадкодавця.

Основним же своїм доводом вважав те, що суд вирішив спір про права та обовязки особи, яка не була залучена до розгляду справи, тобто про визнання права власності на частину будинку, яка належала саме йому.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_1, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності і обґрунтованості позову, оскільки право ОСОБА_2 на спадкування майна після смерті спадкодавця її чоловіка є порушеним, а тому підлягало судовому захисту.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Зі свідоцтва про смерть серії І-ГЮ №058397, виданого Обарівською сільською радою Рівненського району, вбачається, що 12 травня 2008 року помер ОСОБА_5 (а.с. 9).

Сторонами не оспорюються ті обставини і стверджуються відповідними свідоцтвами про одруження серії І-ГЮ №349066, про народження серії ІІ-ГЮ №431998 і серії ІІ-ГЮ №303323 (а.с. 10, 11), що позивач є дружиною спадкодавця, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 його дочками.

На а.с. 6 міститься свідоцтво про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (без дати і номера), яким визначено, що земельну ділянку під забудову площею 0, 08 га виділено із земель радгоспу "Здобуток Жовтня" на підставі рішення Обарівської сільської ради народних депутатів від 11.03.1981 року. Забудовником вказано ОСОБА_5

18 липня 1994 року видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, де зазначено про належність на праві власності ОСОБА_5 домоволодіння №13 по вулиці 17 Вересня (зараз Лісова) в с. Обарів Рівненського району. Однак даний правовстановлюючий документ не містить підписів голови виконкому ОСОБА_6 районної Ради народних депутатів, начальника міськжитлоуправління та відбитків відповідних печаток. Його засвідчено лише підписом і печаткою начальника ОСОБА_6 обласного бюро технічної інвентаризації (а.с. 5). Тому свідоцтво не можна вважати належним правовстановлюючим документом, який підтверджує право власності спадкодавця на спірний житловий будинок.

Технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду також видано 6 червня 1994 року на ОСОБА_5 як на власника будинку (а.с. 7-8).

ОСОБА_7 підприємства "ОСОБА_6 обласне бюро технічної інвентаризації" №3525 від 28.02.2012 року стверджується, що згідно з реєстровими книгами право власності на житловий будинок №13 по вулиці Лісова в с. Обарів Рівненського району зареєстровано за спадкодавцем на підставі відповідного свідоцтва від 18 липня 1994 року; також самочинно побудовано сарай "б" і гараж "в" (а.с. 33).

Між тим, з матеріалів справи не видно, що позивач зверталася до нотаріуса за прийняттям спадщини в порядку, визначеному главою 87 книги 6 Цивільного кодексу України.

Так, згідно зі ст.ст. 1268-1270, 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому-третьому п. 23 своєї постанови від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Колегія суддів, не заперечуючи проти факту прийняття спадщини позивачем через її постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не погоджується з висновками суду першої інстанції про судовий захист її прав на спадщину, оскільки вони є передчасними.

Статтею 49 Закону України "Про нотаріат" визначено перелік випадків, коли нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, і на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус зобовязаний викласти причини відмови в письмовій формі і розяснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

За таких обставин доводи ОСОБА_2 про те, що вона своєчасно зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а їй у цьому було відмовлено, не ґрунтуються на матеріалах справи, і не підтверджені жодними доказами. Відсутні докази про звернення до нотаріуса з цього приводу і ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Окрім того, не є обґрунтованою підстава участі в справі як відповідача ОСОБА_6 районної ради.

Так, згідно із ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Також судом вирішено правовідносини щодо визнання права власності на надвірні будівлі, в т.ч. і на сарай "б" та гараж "в", які є обєктами самочинного будівництва (а.с. 33). Дані обєкти відповідно до вимог ст. 376 ЦК України в будь-якому випадку не входять до складу спадщини і тому на них не може визнаватися право власності на підставі норм спадкового законодавства.

Перевірка апеляційним судом зазначених обставин зумовлена незалученням до участі в справі особи, питання про права та обовязки якої вирішено оскаржуваним рішенням.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права або обовязки цих осіб.

На а.с. 56-57 містяться довідки Обарівської сільської ради Рівненського району від 31.03.2016 року №607 і від 22.04.2016 року №709 про те, що за даними погосподарських книг ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований і проживає у житловому будинку №13 по вулиці Лісова в с. Обарів Рівненського району спершу з 1 березня 1986 року, а згодом з 1986 року по даний час. При цьому первинним власником спірного будинку до 1983 року в довідці від 31.03.2016 року №607 значиться ОСОБА_2, а потім ОСОБА_5

11 травня 2001 року ОСОБА_1 укладено з ОСОБА_6 сільським районом електромереж окремий договір про користування електричною енергією (а.с. 58-59), 7 серпня 2006 року дію договору між ними продовжено (а.с. 62-63, зв.), 5 грудня 2005 року з ВАТ "Рівнегаз" укладено договір №765702 про надання послуг з газопостачання (а.с. 60-61, зв.), а 1 серпня 2013 року з ТДВ "Райсількомунгосп" договір №194 про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення (а.с. 66-67, зв.). Також ним встановлено лічильник газу побутовий, що засвідчено відповідними паспортом та актом його встановлення (а.с. 64, 65).

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 подано копії "Технічних умов №1994", виготовлених ВАТ "Рівнегаз" 15 січня 2001 року на його ім'я, з планом вводу, аксонометричною схемою, поповерховим планом, специфікацією та кошторисом на газифікацію спірного будинку. Дані документи прийняті колегією суддів до уваги та оцінені в їх сукупності як письмові докази, оскільки ОСОБА_1 участі в справі не брав, а тому був позбавлений подавати пояснення та докази в суді першої інстанції.

Між тим, будь-яких правочинів щодо речових прав ОСОБА_1 на будинок №13 по вулиці Лісова в с. Обарів Рівненського району матеріали справи не містять, позивач та особа, яка подала апеляційну скаргу, їх не надали, а судом не було здобуто.

Наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 володів та користувався і продовжує володіти та користуватися невизначеною часткою у спірному житловому будинку, з чим погодилася і не заперечувала позивач, однак не залучила його до участі в справі і не повідомила суд про існування прав та обовязків іншої особи на спірний будинок.

Щодо оглянутих колегією суддів доказів, які в засіданні апеляційного суду позивач мала намір долучити до матеріалів справи з метою надання їм правової оцінки, то їх здобуто після ухвалення оскаржуваного рішення, а тому відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не вправі з'ясовувати обставини, які виходять за межі доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також досліджувати нові докази.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, про необхідність та вимушеність захисту її прав, заслуговують на увагу колегії суддів.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в позові відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 292 ЦПК України є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи через незалучення до участі в справі особи, питання про права та обовязки якої було вирішено.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Рівненського районного суду від 25 травня 2012 року.

ОСОБА_2 відмовити в позові до ОСОБА_6 районної ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: