Справа №592/5687/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/533/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 лютого 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який уточнивши (а.с.43 45, 49 50, 71 72), мотивував тим, що між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 був укладений договір щодо придбання та встановлення дверей у квартирі. На виконання умов договору виконавцю 29 жовтня 2012 року було сплачено 8999 грн. Відповідач свої зобовязання за договором не виконав, коштів не повернув, у звязку з чим 16 квітня 2013 року склав розписку, за умовами якої зобовязався повернути отримані кошти у сумі 8999 грн. до 15 червня 2013 року та компенсувати шкоду (упущену вигоду) у вигляді банківського депозитного відсотка у розмірі 17 %, розрахунковим періодом є проміжок часу з 29 листопада 2012 року до завершення розрахунку. Посилаючись на вказані обставини та на те, що він відмовився від договору про надання послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача:

- заборгованість у розмірі 8999 грн., як заподіяний збиток;

- інфляційні втрати на суму боргу за період з 15 червня 2013 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 9149,27 грн.;

- упущену вигоду за період з 21 листопада 2012 року по 26 січня 2017 року у розмірі 6370,24 грн.

- моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 лютого 2017 року зустрічні позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним залишені без розгляду.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника ОСОБА_5 про задоволення апеляційної скарги, заперечення відповідача та його представника ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 29 жовтня 2012 року сторони уклали договір поставки дверей та деталей до них і їх встановлення, за умовами якого позивач сплатив ФОП ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 8999 грн., що підтверджується рахунком-фактурою та квитанцією до прибуткового касового ордера (а.с.7, 8).

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що своїх зобовязань за договором відповідач не виконав, коштів не повернув, але надав складену ним розписку від 16 квітня 2013 року, з якої вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 при оформленні замовлення на дверні блоки кошти в сумі 8999 грн. З обєктивних причин замовлення не виконане, тому відповідач зобовязався повернути отримані кошти у вказаній сумі (8999 грн.) у строк до 15 червня 2013 року та компенсувати ОСОБА_3 нанесені збитки (упущену вигоду) у вигляді банківського депозитного процента у розмірі 17 % річних. Розрахунковим періодом є часовий проміжок від 29 листопада 2012 року до завершення розрахунку (а.с.6).

Встановлено, що коштів відповідач не повернув, як і не виконав договірне зобовязання, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач обрав невірний спосіб захисту цивільних прав, які він вважав порушеними, оскільки ОСОБА_3 мав би звернутись до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, а не про захист прав споживачів, враховуючи ту обставину, що зобовязання за договором поставки дверних блоків припинилися за взаємною згодою сторін, а натомість виникли зобовязання за договором позики внаслідок здійснення новації між сторонами.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновками суду щодо наявності підстав для відмови у позові, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За умовами ст. ст. 27, 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому цивільно-процесуальний закон, зокрема ст. 119 ЦПК України, не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню.

Відповідно до цієї процесуальної норми позивач зобов'язаний зазначити в позовній заяві фактичні обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги та докази, на підтвердження цих вимог.

Аналогічні положення містяться й у роз'ясненнях, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду".

Як на правову підставу позову ОСОБА_3 послався на ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим, для підтвердження чого він надав розписку, складену відповідачем 16 квітня 2013 року, згідно з якою останній підтвердив, що заказ не виконає, але зобовязався повернути отримані кошти в строк до 15 червня 2013 року.

Таким чином, ураховуючи, що позивач фактично відмовився від договору про надання послуг у звязку з тим, що відповідач протягом тривалого часу не приступив до виконання зобовязань, чого останній і не заперечує, про що свідчить складена ним розписка, тому вимоги позивача про відшкодування збитків у вигляді неповернутих коштів у сумі 8999 грн. підлягають задоволенню, так як ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Таким чином, збитки позивача повинні полягати не тільки в його реальних втратах, яких він зазнав внаслідок неповернення сплачених коштів, а і в тих доходах, які він недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в частині стягнення понесеної шкоди (упущеної вигоди) у вигляді депозитного процента у розмірі 17 % за період з 21 листопада 2012 року по 26 січня 2017 року у розмірі 6370,24 грн., тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача заподіяну йому моральну шкоду в сумі 5000 грн., посилаючись при цьому на ст.ст.23, 1167, 1168 ЦК України та на ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та зазначаючи, що внаслідок невиконання договірних зобовязань відповідач допускався безпідставних зволікань, що змушувало його відволікатись від інших життєвих планів, він зазнавав душевних страждань і, як наслідок, переніс інфаркт міокарда, з приводу чого надав відповідні докази стосовно захворювання.

Однак, ураховуючи, що позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди на підставі вказаного законодавства, а також приймаючи до уваги факт невиконання відповідачем заказу у правовідносинах про захист прав споживачів, тобто, взагалі не йдеться про недоліки продукції (стаття 4 Закону України «Про захист прав споживачів»), звертаючи увагу і на відсутність причинного звязку між заподіянням збитку із його захворюваннями, тому у задоволенні вимоги позову про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити.

Що стосується вимог позову про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат на суму боргу на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, то колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення вказаної вимоги.

Зокрема, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобовязання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Виходячи з матеріалів даної справи, позивач відмовився від договору з відповідачем про надання послуг і просив відшкодувати йому збитки у вигляді неповернутої суми сплачених ним грошових коштів, тобто, мова йде не про повернення боргу за грошовим зобовязанням, а про відшкодування збитків, що не є тотожним, тому відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати на збитки не нараховуються.

Розподіл судових витрат необхідно здійснити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Оскільки у задоволенні позовної вимоги немайнового характеру про відшкодування моральної шкоди відмовлено, а майнову вимогу про стягнення коштів задоволено на 36,70 % (8999 грн. * 100 % / 24518,51 грн.), тому з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, ураховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: стосовно судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 202 грн. 29 коп. (551,20 грн. * 36,70%), а також за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 222 грн. 52 коп. (606,32 грн. * 36,70 %).

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п. 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 лютого 2017 року в даній справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду у розмірі 8999 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 202 грн. 29 коп. та за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 222 грн. 52 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -