справа №619/3626/16-ц
провадження №2/619/155/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року Дергачівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Кононихіної Н.Ю.

за участю секретаря

судового засідання - Мєщан І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дергачі

цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» Дергачівського району Харківської області «про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди»,-

встановив

До суду звернулася із позовом ОСОБА_2 до КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» Дергачівського району Харківської області «про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди» .Із матеріалів позову вбачається, що з 12.07.1982 року позивач працювала медрегістратором поліклініки Дергачівської центральної районної лікарні по 10 вересня 2016 року. За весь період роботи на даній посаді ні дисциплінарних стягнень чи зауважень по роботі не було.

10 вересня 2016 року в 11 годин ранку позивач перебувала на роботі. В цей час в кабінет старшої медсестри поліклініки її викликала завідуюча поліклінікою ОСОБА_3, там перебував лікар ОСОБА_4 Нічого не пояснюючи назвала позивача популярною зіркою ніби за те, що її син, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який страждає психічним розладом здоров'я, розмістив в інтернеті про матір непристойну інформацію інтимного характеру, тим самим зганьбив колектив лікарні .

При цьому завідуюча поліклінікою запропонувала позивачу написати заяву про звільнення за власним бажанням, у противному разі позивача звільнять з роботи за непридатність. Від цього позивач була схвильована, розгублена, не знала, що робити та піддалась психологічному тиску і погрозам, написала заяву про звільнення за власним бажанням.

Однак, отямившись, 12 вересня 2016 року позивач написала заяву, що відкликає свою заяву про звільнення з наміром працювати далі. Але дана заява не була прийнята в лікарні, позивач змушена була відправити її поштою.

Та в листі головного лікаря ОСОБА_6, який позивач отримала 29.09.2016 року, її повідомлено, що вона звільнена згідно поданої заяви 10.09.2016 року. Трудову книжку позивачка одержала у відділі кадрів 30.09.2016 року.

У розділі книжки відомості про роботу порядковим №4 від 15.09.2016р. наказом №87 від 15.09.2016 року звільнена за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України.

За записом №5 від 15.09.2016 року вказано, що запис зроблено помилково.

За записом №6 від 10.09.2016 року зазначено, що згідно з наказом №85 від 12.09.2016 року позивач звільнена з 10.09.2016 року.

Своїми незаконними діями адміністрація ДЦРЛ завдала позивачці матеріальну шкоду, в результаті вимушеного прогулу та моральну шкоду, в результаті душевних страждань, розладу здоров'я, та втрату зв'язків з суспільством. У зв'язку з розладом здоров'я позивачці приходиться звертатись у медичні заклади. Моральну шкоду позивачка оцінює в 5000грн.

Таким чином, позивач прохала поновити її на роботі, стягнути з установи відповідача на її користь середній заробіток за вимушений прогул та моральну шкоду 5000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник позов підтримали та прохали задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» Дергачівського району Харківської області прохав у задоволенні позову відмовити з наступних мотивів: Позивач вказує у своїй позовній заяві, що 10.09.2016 року вона була вимушена написати заяву про звільнення під тиском і загрозами завідувача поліклінікою ОСОБА_7, враховуючи непристойну інформацію про її інтимне життя. Насправді тиску і загроз у відношенні ОСОБА_2 не було і Позивач сам подав вищезгадану заяву про звільнення за власним бажанням з вказівкою дати звільнення - з 10.09.2016 року. Позивач посилається, що її змусили написати заяву у присутності свідків, хоча це не відповідає дійсності, і насправді Позивач написав заяву за власним бажанням, про що свідчать пояснювальні завідуючої поліклініки ОСОБА_7 і лікаря нарколога ОСОБА_8

Позивач стверджує, що 12.09.2016 р. вирішила відкликати свою заяву про звільнення за власним бажанням та написала відповідну заяву, але її у відділі кадрів КЗОЗ РТМО "Дергачевская центральна районна лікарня" відмовилися приймати. Це не відповідає дійсності, оскільки цю заяву вона могла подати через секретаря - діловода, в обов'язки якого входить обов'язок приймати кореспонденцію, що входить, і реєструвати її, але Позивач свою заяву не реєстрував і у відділ кадрів не приходив.

Також 12.09.2016 року Позивач не вийшов на робоче місце і не приступив до своїх функціональних обов'язків і доказів суду не надав, що йому було відмовлено у виході на робоче місце або в прийомі її заяви про відкликання заяви про звільнення.

15.09.2016 року Відповідач отримав поштою лист від Позивача, де вона просить відкликати свою заяву про звільнення, оскільки вона має намір продовжити роботу, а також просить надати відпустку. З цього питання Позивач нібито звернулася до старшої медичної сестри поліклініки - ОСОБА_9 З пояснювальної старшої медичної сестри поліклініки ОСОБА_9 вбачається, що Позивач до неї 12.09.2016 року не зверталася, і на роботу вона не виходила згідно завіреної копії доповідної старшої медичної сестри ОСОБА_9, і табелю обліку робочого часу за вересень 2016 року.

Відповідачем була спрямована відповідь, в якій було сказано, що в заяві про звільнення за власним бажанням Позивач просить звільнити з певної дати, а саме: з 10.09.2016 року і адміністрація КЗОЗ РТМО "ДЦРЛ" не заперечувала, тобто сторони трудового договору пришли до угоди, і Позивач був звільнений в день подання заяви, оскільки ніяких обмежень із цього приводу трудове законодавство не містить згідно завіреної копії наказу про звільнення № 85-кз від 12.09.2016 року і виписки з журналу про звільнення працівників.

Також повідомили, що на вакантне місце медичного реєстратора поліклінічного відділення КЗОЗ РТМО "ДЦРБ" з 15.09.2016 року був прийнятий на роботу інший працівник, який з 12.09.2016 року проходив медичний огляд і інструктаж по техніці безпеки(завірені копії заяви працівника від 14.09.2016 року, напрям на медичний огляд працівника від 12.09.2016 року, довідка зарахування, наказ про прийняття на роботу №136-кп від 15.09.2016 року і виписка з журналу обліку наказів з персоналом додаються).

Також відносно додаткової соціальної відпустки вказаної Відповідачем була виплачена компенсація за 3 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за період з 13.07.2016 - 09.09.2016, а також за додаткову соціальну відпустку за 2016 рік.

Відносно помилково вказаної в трудовій книжці Позивача дати звільнення, а саме запис №4 від 15.09.2016 р. наказом №87 від 15.09.2016 р. була записана інспектором відділу кадру помилково і виправлена відповідно до інструкції № 58(завірена копія пояснювальної записки заступника головного лікаря по кадровій роботі ОСОБА_10 і інспектора по кадровій роботі ОСОБА_11 додаються).Позивач вказує, що записом №6 від 10.09.2016 року, вказано, що згідно наказу №85 від 12.09.2016 року вона була звільнена 10.09.2016 року, але 10.09.2016 року і 11.09.2016 року були вихідні дні у відділі кадрів і наказ був підготовлений і підписаний 12.09.2016 року, а саме в понеділок.

Позивач у своїй позовній заяві просить стягнути моральний збиток у розмірі 5000,00 грн., але при цьому не вказує з чого складається моральний збиток: в стані здоров'я, тяжкості вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, зниженні престижу, ділової репутації, часу і зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану.

Тому представник відповідача прохав у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши доводи сторін, показання свідків, аналізуючи матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає на підставі ст. 38 КЗпП України, постанови Пленума Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992 року зі змінами та доповненнями „Про практику розгляду судами трудових спорів",

У судовому засіданні встановлено, що з 12.07.1982 року ОСОБА_2 працювала медичним регістратором у КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» Дергачівського району Харківської області.

10.09.2016 року вона звернулася до вказаної установи із заявою про звільнення її із займаної посади за власним бажанням з 10.09.2016 року.

Наказом № 85-кз від 12.09.2016 року по КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2 була звільнена з займаної посади медичного регістратора за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України з компенсацією за три календарних дні невикористаної щорічної відпустки у період 13.07.2016 року -09.09.2916 року та 10 календарних днів за додаткову соціальну відпустку за 2016 рік.

ОСОБА_2 була ознайомлена з наказом 30.09.2016 року та трудова книжка була видана їй на руки 30.09.2016 року.

Однак, 12.09.2016 року ОСОБА_2 - з її слів - надіслала поштою заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням до установи відповідача, хоча поштового корінця про поштове повідомлення до судового засідання не надала.

Листом від 15.09.2016 року з боку КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» Дергачівського району Харківської області позивача ОСОБА_2 сповіщено, що на місце медичного регістратора установи вже прийнятий інший працівник, її робоче місце зайняте.

За таких обставин суд вирішував спір про відновлення позивача на попередньому місці роботи по тим підставам, що її звільнення фактично не відбулося за власним бажанням, вона написала заяву про звільнення на підставі психічного впливу та погроз з боку представників адміністрації установи відповідача.

Згідно ч.1 ст.. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

8) підстави, передбачені контрактом.

Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Згідно ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Але у судовому засіданні позивач не надала доказів на підтвердження позову в частині її звільнення з установи відповідача за ст. 38 КЗпП України за психічним примусом та погрозами з боку представників адміністрації КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» Дергачівського району Харківської області.

Напроти, свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснили у судовому засіданні, що позивач 10.09.2016 року вранці сама принесла до кабінету старшої медсестри ОСОБА_12 заяву про звільнення з установи за власним бажанням. При цьому були присутні завідуюча поліклінікою КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» ОСОБА_3, яка підписала заяву як виконуюча обов'язки головного лікаря установи, та лікар ОСОБА_4 Ніхто не застосовував до позивача ніяких погроз чи психічного впливу, позивач прийняла рішення про звільнення з місця роботи за власним бажанням цілком добровільно і самостійно.

Ніхто не здивувався таким діям позивача, тому що фактично вона погано виконувала свою роботу, часто відпрошувалася у робочі години, запізнювалась на роботу, була не охайна, але адміністрація установи не робила їй зауваження та не притягала до дисциплінарної відповідальності з урахуванням хвороби сина позивача.

Вона була звільнена з місця роботи з 10.09.2016 року - як і просила, але дана ситуація склалась на момент суботи. Тобто відділ кадрів не міг у той же день надати наказ про звільнення. Тому Наказом № 85-кз від 12.09.2016 року по КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2 була звільнена з займаної посади медичного регістратора за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Що стосується помилок в трудовій книжці позивача, то вони були виправлені в частині дати видання наказу про звільнення.

Крім того, 12.09.2016 року позивач із заявою про відкликання свого звільнення до установи відповідача не зверталася, на роботу на своє робоче місце не виходила, до роботи не приступала з 12.09.2016 року - тобто моменту після написання заяви про звільнення, що також підтверджує табель виходів на роботу за вересень 2016 року.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у судовому засіданні характеризували позивача задовільно, вона жалілася вказаним свідкам що її примусили звільнитися з КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» під впливом погроз, залякування, у стані психічного примушування. Але суд критично відноситься до показань даних свідків з урахуванням того, що дані особи не були безпосередньо присутніми при обставинах, що склалися між сторонами, реагували на відповідні обставини зі слів позивача, яка викладала їх згідно своїм висновкам та поглядам.

Крім того, на вакантне місце медичного реєстратора поліклінічного відділення КЗОЗ РТМО "ДЦРБ" з 15.09.2016 року був прийнятий на роботу інший працівник, який з 12.09.2016 року проходив медичний огляд і інструктаж по техніці безпеки, що підтверджується копією заяви працівника від 14.09.2016 року, направленням на медичний огляд працівника від 12.09.2016 року, довідкою-зарахуванням, наказом про прийняття на роботу №136-кп від 15.09.2016 року і випискою з журналу обліку наказів з персоналом додаються).

За таких обставин суд вважає дії адміністрації установи КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» правильними, законними, обґрунтованими і відмовляє позивачу у задоволенні позову про відновленні на роботі.

Згідно ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

За вищевказаних обставин суд також відмовляє у задоволенні позову щодо стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, позов у цій частині необґрунтований та не доведений у судовому засіданні.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Але суд не вбачає підстав для задоволенні позову у частині стягнення з установи відповідача КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» моральної шкоди у розмірі 5000 грн. згідно ст. 237-1 КЗпП України, так як позивач не довела факт спричинення їй установою КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» моральної шкоди, а також будь-яких наслідків спричинення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд

вирішив

У задоволенні позову ОСОБА_2 до КЗОЗ РТМО «Дергачівська центральна районна лікарня» Дергачівського району Харківської області «про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди» - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н. Ю. Кононихіна