АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/1205/17-ц 22-ц/774/1320/К/17
Справа № 212/1205/17-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1320/К/17 суддя Тимошенко Т.І.
Категорія - 54 (IV) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого, судді Барильської А.П.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

із секретарем Кислиця І.В.,

за участі: представника Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (далі ПАТ «Криворізька теплоцентраль») про поновлення на роботі.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 2011 року вона працювала на ДП «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є ПАТ «Криворізька теплоцентраль». 25 жовтня 2016 року її переведено на посаду головного юрисконсульта. 03 лютого 2017 року була звільнення на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України.

03 січня 2017 року змінився керівник підприємства, посаду генерального директора ПАТ «Криворізька теплоцентраль» почала обіймати ОСОБА_3 та з 17 січня 2017 року - посаду Голови комісії з припинення. Зі зміною керівника підприємства почалися безпідставні порушення норм трудового законодавства по відношенню до деяких працівник підприємства, з необґрунтованих та незрозумілих підстав, обумовлених лише з причин особистої неприязні. Зокрема, у позивача відібрали комп'ютерний системний блок та цього ж дня перемістили її в інший кабінет, з визначеного робочого місця відповідно, чим безпідставно обмежили її у здійсненні своїх трудових обов'язків, її було зобов'язано передати до канцелярії оригінали довіреностей, чим було обмежено повноваження представляти інтереси підприємства та виконувати посадові обов'язки.

20 січня 2017 року керівник підприємства відповідача викликала позивача до свого робочого кабінету та зобов'язала надати пояснення щодо виконання посадових обов'язків за період з 25 жовтня 2016 року по 13 січня 2017 року А також було «запропоновано» звільнитися за власним бажанням. Так як позивач відмовилася, її попередили про те, що намагатимуться звільнити її будь-яким чином і працювати вона не буде.

23 січня 2017 року через канцелярію підприємства позивач звернулася до роботодавця з проханням забезпечити її належними умовами праці, відповідно до норм трудового законодавства України та повідомила про допущені порушення.

23 січня 2017 року прибувши до адміністративної будівлі ДП «Криворізька теплоцентраль», правонаступником якого є ПАТ «Криворізька теплоцентраль» для здійснення трудових функцій, охоронцем було повідомлено, що за розпорядження генерального директора ОСОБА_3 ключ від її кабінету № 11 надати не можуть, а їй надали ключі від кабінету № 30, який жодним чином необладнаний необхідними для роботи засобами та взагалі до нормального перебування у ньому (протяги), у зв'язку з чим, вона захворіла та перебувала на лікарняному з 24 січня 2017 року по 02 лютого 2017 року.

03 лютого 2017 року позивач вийшла на роботу після лікарняного, однак власником не відновлено її порушені права, не забезпечені умови праці, необхідні для виконання роботи, не створені необхідні умови для нормальної високопродуктивної роботи, чим порушено її права, передбачені ст. 21 КЗпП України та допущено порушення ст.141 КЗпП України. Всі ці негативні дії з боку роботодавця завдали їй моральних страждань, погіршилися відношення у колективі, робоча атмосфера стала вкрай негативною, власником (керівником) у відношенні до неї була виявлена неповага і як до працівника, і як до людини, і як до громадянина України. У зв'язку з невиконанням власником (керівником) законодавства про працю, вона була змушена під психологічним впливом (спричиненим погіршенням та позбавленням можливостей реалізації своїх трудових функцій, погіршенням стосунків у колективі, та інших негативних наслідків морального характеру) та примусом звернутися до керівника підприємства з заявою про звільнення її з посади головного юрисконсульта, у зв'язку з порушенням роботодавцем, в особі генерального директора, норм трудового законодавства України, та жодним чином не обумовлена саме власним бажанням (волевиявленням). Керівник підприємства ОСОБА_3 навіть не намагалася відновити її порушенні права та виконувати вимоги законодавства про працю, а без жодних вагань підписала заяву про звільнення.

Позивач зауважує на тому, що вона має двох дітей, молодшому з яких на даний час виповнилося лише 2 роки, її чоловік перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, вона була єдиною працюючою особою у сім'ї. Її родина та вона потребує наявності у її житті роботи та отримання заробітної плати для забезпечення нормального матеріального, соціально-побутового і культурного рівня життя як свого, так і своїх дітей, які перебувають на повному її матеріальному забезпечені.

У звязку із викладеними обставинами, позивач просила поновити її на посаді головного юрисконсульта ПАТ «Криворізька теплоцентраль».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного юрисконсульта Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль».

Рішення суду допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь держави судові витрати в розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «Криворізька теплоцентраль» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, судом не було враховано та не надано належної оцінки тому, що позивач по справі звільнилась за власним бажанням, надавши роботодавцю - Державному підприємству «Криворізька теплоцентраль» особисто через канцелярію заяву від 03 лютого 2017 року, вхід. № 148, в якій просила звільнити її за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням власником законодавства про працю та умов Колективного договору з 03 лютого 2017 року та виплатити компенсацію за невикористану соціальну відпустку.

Представник відповідача зауважує на тому, що будь яких порушень ст. 21 КЗпП України не було допущено з боку підприємства відповідача по відношенню до ОСОБА_2, а її твердження про ніби-то необґрунтовані та незрозумілі підстави неприязненого ставлення керівництва до неї, є безпідставними.

Права ОСОБА_2 ніяким чином не порушувались, умови для виконання посадових обов'язків надані були належні, необхідні для виконання нормальної високопродуктивної роботи, працювати та виконувати свої посадові обов'язки, передбачені угодою між роботодавцем та працівником.

Крім того ОСОБА_2 не скористалась своїм правом, передбаченим діючим законодавством України та не зверталася до комісії з трудових спорів щодо порушення її прав.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду, на її думку, слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Колегією суддів не приймається до уваги повторна заява позивача про відкладення розгляду справи, оскільки доказів того, що перебуваючи на амбулаторному лікуванні, згідно наданої копії довідки, вона не може приймати участь в судовому засіданні у суді апеляційної інстанці.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та заперечнь на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Криворізька теплоцентраль»підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про поновлення її на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача є незаконним, оскільки ОСОБА_2П, було подано заяву про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України не за власним волевиявленням, а під вчиненим на нею тиском, та впливом вищезазначених негативних явищ з боку роботодавця.

Проте, до такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Ч. 1 ст. 21 Хартії основних прав Європейського Союзу від 07.12.2000 року встановлено заборону дискримінації будь-якого виду, зокрема, за ознаками статі, раси, кольору шкіри, етнічного чи соціального походження, генетичних характеристик, мови, релігії, політичних або інших поглядів, приналежності до національної меншини, майнового стану, походження, обмеженої працездатності, віку або сексуальної орієнтації.

Відповідні гарантії рівності закріплено також ст. 2-1 КЗпП України, якою встановлено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Згідно ч.2 ст. 22 КзпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Частино 3 зазначеної статті передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 лютого 2017 року позивач ОСОБА_2 подала заяву про звільнення її із займаної посади за ч.3. ст.38 КЗпП України (а.с.28), що надавало підстави та зобов'язувало відповідача провести звільнення позивача на її вимогу, як це передбачено ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звільнення позивача є незаконним, оскільки ОСОБА_2П, було подано заяву про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України не за власним волевиявленням, а під вчиненим на нею тиском, та впливом вищезазначених негативних явищ з боку роботодавця, з тих підстав, що ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, позивачем не надано будь-яких документів та підтверджень здійснення на неї тиску з боку керівництва підприємства або його неправомірних дій, враховуючи бажання позивача звільнитися, її звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Натомість, матеріалами справи встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що Генеральний директор ДП «Криворізька теплоцентраль» ОСОБА_3, згідно Наказу від 16 січня 2017 року № 24 приступила до виконання обов'язків. Відповідно до Наказу «Про розподіл функціональних обов'язків між керівниками ДП «Криворізька теплоцентраль» № 497 від 21 жовтня 2016 року, надала окреме доручення Головному юрисконсульту ОСОБА_2 надати звіти щодо проведеної нею роботи на посаді Головного юрисконсульта та групи по претензійно-позовній роботі, яка підпорядкована Головному юрисконсульту, за період з жовтня 2016 року по січень 2017 року. Цим наказом визначений обсяг функцій, обов'язків, та відповідальності керівників підприємства. Розділом 8 цього наказу встановлені функціональні обов'язки Головного юрисконсульта, що свідчить про наявність та визначеність функціональних обов'язків Головного юрисконсульта ОСОБА_2, що суперечить її доводам, викладеним в позовній заяві.

Матеріалами справи не містять доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 повідомила керівника підприємства ОСОБА_3 про проведену роботу, як головного юриста за період з 25 жовтня 2016 року по 13 січня 2017 року, натомість 23 січня 2017 року написала заяву про невідповідність кабінету № 30 на першому поверсі для виконання посадових обов'язків головного юрисконсульта, яку подала через канцелярію підприємства, вхід. № 54.

З матеріалів справи вбачається, що заява ОСОБА_2 була розглянута керівництвом, були вжито заходи щодо забезпечення робочого місця у кабінеті № 30. ОСОБА_2 з 24 січня 2017 року по 02 лютого 2017 року знаходилася на лікарняному (Листок непрацездатності Серія АДБ №764503 від 24.01.2017 року з діагнозом: остеохондроз шийного відділу хребта).

Як вбачається із матеріалів справи, діагноз захворювання, який зазначений у ньому, є хронічним захворюванням, та ніяк не може свідчити про наявність неналежних умов праці, як стверджує у позовній заяві ОСОБА_2 Крім того, у кабінеті № 30 ОСОБА_2 знаходилась тільки один день 23 січня 2017 року, у звязку з чим посилання ОСОБА_2 на причинний зв'язок між її захворюванням та створенням їй неналежних умов праці, не знайшли свого підтвердження.

Посилання позивача у позовній заяві на те, що її незаконно було переведено до іншого робочого кабінету не можуть бути підставою для поновлення на роботі, оскільки такі дії керівництва стали підставою для звільнення ОСОБА_2 за ч.3. ст.38 КЗпП України та отримання нею відповідних виплат та компенсації, передбачених нормами КЗпП України за її заявою.

Посилання позивача на те, що на її утриманні знаходяться неповнолітні діти теж не можуть бути підставою для поновлення ОСОБА_2 на роботі, оскільки стаття 184 КЗпП України передбачає гарантії щодо збереження робочого місця для певної категорії працівників лише у випадку звільнення за ініціативою роботодавця, тоді як у даному випадку ОСОБА_2 була звільнення на підстав її особистої заяви.

Колегія суддів не вбачає в діях Генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» ОСОБА_3 будь-яких дій, які свідчать про тиск на ОСОБА_2 та упереджене ставлення до останньої, адже вимоги Генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» ОСОБА_3 щодо надання Головним юрисконсультом звіту про проведену роботу за період керування підприємством ОСОБА_4, не суперечать нормам діючого трудового законодавства України та не свідчать про наявність порушення трудових прав позивача, здійснення на неї тиску.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем було подано заяву про звільнення не за власним волевиявленням, а під вчиненим на нею тиском, та впливом негативних явищ з боку відповідача.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим, на підставі п.1,3 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 313-314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" про поновлення на роботі - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: