АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 759/6633/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1726/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

24 січня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про визнання недійсним правочину,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року задоволено його позов, стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти у розмірі 1 800 000 грн. та судові витрати.

25 лютого 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування, відповідно до якого остання прийняла від дарувальника спірну квартиру.

Зазначив, що договір дарування укладений без наміру створення правових наслідків, а з метою приховування майна у зв'язку з борговими зобов'язаннями ОСОБА_5 перед позивачем.

Просив визнати зазначений договір дарування недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти у розмірі 1 800 000 грн. та судові витрати.

25 лютого 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування, відповідно до якого остання прийняла від дарувальника квартиру АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко Л.О. за реєстровим №218.

Право власності на квартиру зареєстровано в день укладення договору дарування, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно довідки ф.3 у кв. АДРЕСА_1, на житловій площі проживають і зареєстровані ОСОБА_7 та її дочка ОСОБА_9

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За положенням ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки правочину, а в силу ст. 204 ЦК України презюмується правомірність угоди, якщо її недійсність не встановлена законом або якщо вона не визнана судом недійсною.

Посилання позивача на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року, яким стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти у розмірі 1 800 000 грн. не є доказом фіктивності правочину, оскільки не свідчить про відсутність наміру у всіх сторін договору дарування, з однієї сторони, одарувати ОСОБА_7, а з другої - прийняти квартиру в дар.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що даний договір дарування був укладений фіктивно без наміру створити юридичні наслідки, а з метою ухилення від виконання боргових зобов'язань ОСОБА_5 за рішенням суду, оскільки як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 за договором дарування прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1, проживає та зареєстрована на спірній житловій площі разом з дочкою ОСОБА_9, несе витрати по утриманню квартири та комунальним платежам, тобто фактично спірна квартира передана дарувальником та прийнята обдарованим.

Посилання апелянта на те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_6 на гроші, отримані ОСОБА_5 від позивача, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами та є припущеннями позивача.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що доказом фіктивності правочину є письмова згода ОСОБА_5 на укладання ОСОБА_6 договору дарування спірної квартири дочці ОСОБА_7, оскільки відповідно до вимог ст. 65 СК України при укладанні договору, якій потребує нотаріального посвідчення, є обов'язковою письмова згода іншого подружжя на укладання такого правочину, такі дії ОСОБА_5 не свідчать про фіктивність договору дарування, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

В даному випадку судом встановлено, що сторонами виконано договір, обдарована прийняла в дар квартиру, її право власності зареєстроване у передбаченому законом порядку, ОСОБА_7 проживає у спірній квартирі і несе витрати по її утриманню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є законним та обґрунтованим і узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді