У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 14 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії на купівлю автомобіля у розмірі 18 182 доларів США зі сплатою 7,7 % річних та кінцевим терміном повернення - до 14 вересня 2014 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між сторонами укладено договір застави транспортного засобу, за умовами якого ОСОБА_3 передав у заставу банку автомобіль Skoda Octavia Tour 1.6i, номерний знак НОМЕР_1. Відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого станом на 28 жовтня 2014 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 316 доларів 98 центів США, а також плата за користування кредитом, 3% річних, пеня та інфляційні витрати у розмірі 36 740 грн 08 коп. У подальшому банк збільшив позивні вимоги та просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість, яка станом на 8 квітня 2015 року складала 51 683 грн 83 коп., з яких: 17 410 грн 33 коп. - плата за обслуговування кредиту; 4 440 грн 85 коп. - 3% річних; 2 751 грн 17 коп. - пеня; 7 110 грн 59 коп. - інфляційні витрати від плати за обслуговування кредиту.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2015 року позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 14 вересня 2007 року у розмірі 51 683 грн 83 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість у розмірі 27 236 грн 88 коп. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Родовід Банк» задовольнити частково, у межах строку позовної давності та не стягуючи плату за користуванням кредитом.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ «Родовід Банк», суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка банком обчислена вірно, починаючи з січня 2009 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й частково задовольняючи позов ПАТ «Родовід Банк», виходив із того, що ОСОБА_3, як позичальник, порушив умови кредитного договору, допустив заборгованість, а тому підлягає стягненню плата за користування кредитом, 3 % річних, пеня та інфляційні витрати. При цьому апеляційний суд зменшив суму заборгованості, стягнувши її в межах строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 14 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії на купівлю автомобіля у розмірі 18 182 доларів США зі сплатою 7,7 % річних та кінцевим терміном повернення - до 14 вересня 2014 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір застави транспортного засобу, за умовами якого останній передав у заставу банку автомобіль Skoda Octavia Tour 1.6i, номерний знак НОМЕР_1.

Відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, унаслідок чого заборгованість за розрахунком банку станом на 8 квітня 2015 року складає 51 683 грн 83 коп., з яких: 17 410 грн 33 коп. - плата за обслуговування кредиту; 4 440 грн 85 коп. - 3% річних; 2 751 грн 17 коп. - пеня; 7 110 грн 59 коп. - інфляційні витрати від плати за обслуговування кредиту.

Апеляційний суд повністю погодився з таким розрахунком заборгованості та його складовими, застосувавши лише положення ЦК України про позовну давність.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Судом установлено, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору від 14 вересня 2007 року банком було надано позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на купівлю автомобіля у розмірі 18 182 доларів США. Згідно з пп. 1.5.1 вказаного кредитного договору щомісячна плата за проведення розрахунків із списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування процентів (плата за проведення розрахунків) встановлено у розмірі 0,25 % від суми наданого кредиту.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України у разі відхилення апеляційної скарги в ухвалі зазначаються мотиви її відхилення. Проте, незважаючи на те, що такі доводи були предметом апеляційної скарги ОСОБА_3 (а. с. 80-85), апеляційний суд, ухвалюючи рішення, взагалі не навів мотиви на їх відхилення.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, чи мав право банк встановлювати у кредитному договорі плату за проведення розрахунків по обслуговуванню кредиту, чи законом передбачено нарахування такої плати.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик