Справа № 509/2399/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до газети «Наддністрянська правда» та ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

5 липня 2016 року, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, та в остаточній редакції якого від 14.09.2016 р. просила суд, визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують її права, свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію відомості, опубліковані у статті «Беспредел в работе отдела архитектуры Овидиопольского района ч. 2», яка була опублікована 13.04.2016 р. на офіційному сайті газети «Наддністрянська правда», визнати наклепом дії відповідачів з виготовлення на поширення інформації відносно неї у вказаній статті, зобовязати відповідачів спростувати відомості, поширені ними у вказаній статті у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед нею керівника газети «Наддністрянська правда» та автора цієї статті про те, що ним поширена інформація, що не відповідає дійсності, порушує її права і свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію не пізніше 15 днів з дня набрання рішенням законної сили та стягнути з відповідачів судові витрати.

Представник позивачки, приймаючи участь в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити, однак в подальшому, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав позов, просив його задовольнити та слухати справу справу за його відсутністю та відсутністю позивачки (а.с. 49,53-54).

Відповідач ОСОБА_2 приймаючи участь в судових засіданнях позов не визнав повністю, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість та з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов, однак в подальшому, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомив, надавши до суду письмову заяву, в якій просив суд відмовити у задоволенні позову та розглядати справу за його відсутністю (а.с. 49,56).

Представник відповідачів редакції газети «Наддністрянська правда» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 76 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою місцезнаходження редакції, і повістка вважається доставленою, навіть у разі відмови адресата одержати судову повістку, про що особа, яка її доставляє робить відповідну відмітку на повістці і повертає її до суду і особа, яка відмовилася одержатьи судову повістку вважається повідомленою, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулося на адресу суду з відміткою листоноші «за відмовою адреса від отримання», причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 39,51).

Заслухавши думку сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для отримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 275 ЦК України - фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Пунктами 1,9,24 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 р. передбачено, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь і ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Якщо позов предявлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції.

У п. 15 зазначеної вище Постанови, Пленум ВСУ розяснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетича поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» - оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно положень ст. 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України - фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім 'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У відповідності до положень ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, п. 18 зазначеної вище постанови Пленуму ВСУ - обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вказаною статтею 277 ЦК України передбачено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Також пунктом 19 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року № 1 передбачено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України Про телебачення і радіомовлення) у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обовязок відшкодувати моральну шкоду.

В той же час, п. 18 Постанови передбачено позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Пленум Верховного Суду України в п. 26 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 зазначив, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

З матеріалів позову та пояснень представника позивачки вбачається, що 13.04.2016 р. на офіційному сайті газети «Наддністрянська правда» в рубриці «PravdaNDTV» надруковано та опубліковано статтю «Беспредел в работе отдела архитектуры Овидиопольского района ч. 2», автором якої є журналіст ОСОБА_2, в якій останній зазначає наступне «Теперь нам стали доступны видео, которые снимали сами посетители и где пани ОСОБА_1 предстает во всей красе : наглая и непоколебимая. Надеюсь, по ней также будут приняты необходимые процессуальные решения, которые навсегда лишат ее права вообще работать в государственных учреждениях», і доказом того, що відповідач мав на увазі саме позивачку у власній статті є доданий до статті відеозапис.

Однак, будь-якого відеозапису, на який посилається представник позивачки він суду не надав, хоча згідно вищевказаних норм Законів і п. 18 Постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року № 1 саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Представник позивачки стверджував, що вищевказана інформація, що розповсюджена відповідачами є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність ділову репутацію позивачки та є негативною і вказана стаття мала на меті опорочення честі, гідності та ділової репутації позивачки, за допомогою якої, відповідачі намагалися переконати значну кількість громадян в корисливих, меркантильних мотивах діяльності позивачки, яка є головним спеціалістом відділу містобудування та архітектури Овідіопольської РДА Одеської області.

Суд звертає увагу на той факт, що під час судових засідань було встановлено, що відео репортаж, коментар до якого і є вищевказаною статтею був знятий не відповідачем ОСОБА_2, як автором статті (коментаря до відео), а пересічними громадянами у приміщенні Овідіопольської РДА, про що було зазначено у коментарі до відео репортажу (а.с. 14,15).

При чому, будь-яких належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-60 ЦПК України, що розповсюджена відповідачами інформація є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність ділову репутацію позивачки, є негативною і вказана стаття мала на меті опорочення її честі, гідності та ділової репутації позивачки, за допомогою якої, відповідачі нібито намагалися переконати значну кількість громадян в корисливих, меркантильних мотивах діяльності позивачки представником позивачки суду не надано, хоча саме представник позивачки, згідно вищевикладених норм Закону повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивачки, що в даному випадку представником позивачки зроблено не було.

Крім того, згідно офіційного листа КП «Редакції газети «Наддністрянська правда» № 112 від 14.12.2016 р. надісланого на адресу Овідіопольського райсуду вказана редакція газети на сьогодні видає і розповсюджує газету «Наддністрянська правда», також на каналі «You Tube» виходить відео-додаток до газети «Овіс-ТВ», а тому, до решти друкованих видань та інтернет-ресурсів (в тому числі й зі схожими назвами) КП «Редакція газети «Наддністрянська правда» Овідіопольської районної ради немає ніякого відношення (а.с. 50).

З матеріалів позову вбачається, що стаття, на яку посилається представник позивачки була опублікована 13.04.2016 р. в рубриці «PravdaND TV», новини, Овідіополь, і як встановив суд ніякого відношення до газети «Наддністрянська правда» немає, а клопотання про заміну неналежного на належного відповідача від представника позивачки до суду не надходило, при чому він наполягав, що саме газета «Наддністрянська правда» є належним відповідачем по справі, а суд в силу ст. 33 ЦПК України позбавлений можливості самостійно замінити відповідача по справі без клопотання позивача.

З пояснень відповідача ОСОБА_2 вбачається, що роблячи коментар до відеозапису наданому йому мешканцями смт. Овідіополь, він висловив свою особисту думку, яка на думку суду є оціночним судженням поведінки позивачки, а перевірка правдивості оціночних суджень не може бути предметом судового розгляду.

Також, з пояснень відповідача ОСОБА_2 слідує, що викладена у статті фраза стосувалась діяльності тимчасово виконуючої обовязки начальника управління містобудування та архітектури Овідіопольської РДА, а тому, з урахуванням рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10.04.2003 р. № 8рп/2003 проблеми, повязані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейським Судом з прав людини.

У звязку з чим, суд дійшов висновку, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних (пересічних) громадян, а фраза, з приводу якої був поданий даний позов, викладена відповідачем ОСОБА_2 на думку суду є критикою та оцінкою дій позивачки, а висловлювання автора статті є оціночними судженнями без вказання фактичних даних і з огляду на їхній характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири, а тому позов, на думку суду є безпідставним і необґрунтованим і в задоволенні якого слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,209,212,214-215,218 ЦПК України, ст.ст. 15,16,23,275 277 ЦК України, п.п. 1-6,8-9,15,18-19,24-26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Законом України «Про інформацію», суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до газети «Наддністрянська правда» та ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Овідіопольський районний суд протягом 10 днів з дня його оголошення.

Суддя Гандзій Д.М.