Справа № 159/4543/16-ц
Провадження № 2/159/130/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

20 січня 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Денисюк Т.В.,

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

за участю позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника органу опіки та піклування ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - комунальне підприємство "Екокомунсервіс", до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Орган опіки та піклування Ковельської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року Красько С.Ф. звернувся до суду ізданим позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що він є основним квартиронаймачем квартири, яка знаходиться за адресою: смт.Люблинець, вул. Шкільна,1/56 Ковельського району Волинської області. Квартира не приватизована та перебуває на балансі комунального підприємства "Екокомунсервіс". Крім позивача в квартирі зареєстровані його колишня дружина Терещук Оксана Леонтіївна, її донька Марчук (Хомяк) Катерина Іванівна та малолітній син останньої Хомяк Ілля Сергійович. Відповідачі Терещук О.Л. та Марчук (Хомяк) К.І. в квартирі не проживають з 2012 року, відповідач Хомяк Ілля Сергійович, 20.09.2016 року народження, в квартирі ніколи не проживав та зареєстрований в квартирі без відома позивача. Відповідачі відсутні в помешканні без поважних причин понад строки, визначені ст.72 ЖК України, тому позивач просить визнати відповідачів, такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримав повністю та пояснив, що дану квартиру у 1995 році отримав його батько, згодом в квартирі стали проживати вони із дружиною ОСОБА_5, зареєстрували у квартирі її доньку ОСОБА_6 Після смерті батька основним квартиронаймачем став він. У 2008 році шлюб між ним та ОСОБА_5 було розірвано, однак остання продовжувала періодично користуватись квартирою. Її донька ОСОБА_6 виїхала на навчання. У 2012 році у квартирі сталась пожежа, після якої відповідачі в житло не поверталась. Малолітнього онука ОСОБА_5 ОСОБА_7 зареєстровано в квартирі без його відома, дитина ніколи в квартирі не проживала. На даний час позивач самостійно проводить ремонт в квартирі та несе витрати по її утриманні, має намір вселити в помешкання членів своєї нової сімї, тому просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав з тих же мотивів.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - комунальне підприємство "Екокомунсервіс" в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Відповідачі в судове засідання не зявились, хоча суд вживав заходів для вручення їм судових викликів за місцем реєстрації та за місця проживання, на яке вказав позивач.

Враховуючи згоду позивача, суд провів заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.224 ЦПК.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Орган опіки та піклування Ковельської районної державної адміністрації ОСОБА_4 проти задоволення позову не заперечила.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону чи за рішенням суду.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням з передбачених ст.71 ЖК України підстав, необхідно встановити строк та причини непроживання особи у спірному житлі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Як встановлено в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1, що підтверджується ордером №265 від 04.10.1995 року на імя ОСОБА_8, свідоцтвом про його смерть та рішенням виконавчого комітету Люблинецької селищної ради від 31.10.2013 року №11-2/2013 про надання дозволу ОСОБА_2 на переоформлення особового рахунку на спірну квартиру у звязку із смертю батька ОСОБА_8, який помер 08.02.1999 року.

Згідно довідки КП «Екокомунсервіс» в квартирі зареєстровані крім позивача:

-його колишня дружина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,

-дочка позивача ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2,

-дочка колишньої дружини ОСОБА_7, вона ж ОСОБА_6, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3,

-онук колишньої дружини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Із наданих в суді показань свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 слідує, що відповідачі після пожежі у 2012 році виїхали з квартири і ніколи більше не повертались, а малолітній ОСОБА_7 ніколи не вселявся у квартиру, лише був зареєстрований як новонароджена дитина.

Свідок ОСОБА_11 зокрема суду підтвердив, що після пожежі відповідачі виїхали з квартири, жодних робіт по її відновленню не проводять, ремонтує квартиру на даний час позивач.

Показання свідків узгоджуються із письмовими доказами.

Так, згідно акту про пожежу дійсно 16 липня 2012 року о 09 год 30 хв в спірній квартирі виникла пожежа, за наслідками якої знищено речі домашнього вжитку, меблі, підлога на площі 20 м.кв., вікна, двері.

У акті комісії Люблинецької селищної ради від 14.11.2016 року за номером 161 вказано про відсутність особистих речей відповідачів в спірній квартирі.

Заборгованість по оплаті комунальних послуг згідно довідок КП «Екокомунсервіс» станом на 01.11.2016 року складає 3328,32 грн. Як пояснив позивач, він частково погашає заборгованість, але не має можливості сплатити її відразу.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивач довів суду ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Зокрема довів, що відповідачі ще у 2012 році залишили спірну квартиру, не проживають в ній та не проводять ремонтних робіт, що свідчить про втрату інтересу до житла та відсутність в помешканні понад визначені законом строки без поважних причин.

Відповідачі своїм правом заперечувати позов в даному процесі не скористались.

Суд зауважує, що рішенням Ковельського міськрайонного суду від 26.09.2013 року, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні аналогічного позову до ОСОБА_5 не є перешкодою для ухвалення даного рішення, оскільки суд обґрунтував свою відмову тим, що ОСОБА_2 не мав прав основного квартиронаймача, а також у звязку з тим, що ОСОБА_5 не має можливості проживати в квартирі через пожежу.

Однак, в при розгляді даної справи судом досліджувались також обставини, які мали місце після 2013 року, які в свою чергу доводять відсутність відповідачів у спірній квартирі більше трьох років та не вчинення ними жодних дій для створення належних умов для проживання в квартирі.

Таким чином, суд вважає відповідачів такими, що втратили право користування житлом з підстав визначених ст.71 ЖК України.

При цьому суд зауважує, що таке рішення не порушує прав малолітньої дитини ОСОБА_7, оскільки статтею 29 ЦК України встановлено, що місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Таким чином, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

В спірній квартирі дитина лише зареєстрована і не проживає, що встановлено в ході розгляду справи.

Суд також звертає увагу на те, що у своїй позовній заяві позивач обґрунтовуючи позовні вимоги покликався на ст.ст. 71, 72 ЖК України та на ст.405 ЦК України, що є помилковим, оскільки зазначені статті передбачають різні склади цивільно-правових відносин між сторонами і не можуть застосовуватися одночасно.

В судовому засіданні позивач підтвердив помилковість посилання на ст.405 ЦК.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Судові витрати у справі слід залишити за позивачем відповідно до заявленого ним клопотання.

Керуючись ст. ст. 10,11,60, 212-218,224 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою № 56 в будинку № 1 по вул. Шкільна в смт. Люблинець Ковельського району Волинської області.

Судові витрати у справі залишити за позивачем.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем та його представником до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі їх відсутності при проголошенні рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий:ОСОБА_14Денисюк