Категорія: 44 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретар Вергун Т. С.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування. У вказаному будинку він зареєстрований, проте проживати, володіти та розпоряджатися на свій розсуд житлом не може, оскільки у ньому проживають відповідачі із своїми сином та дочкою і звільнити житловий будинок в добровільному порядку не погоджуються. Так, у 2003 році, відповідачі після одруження, з його дозволу вселилися у спірне житло, доки побудують своє. Відповідач ОСОБА_2 є сином його дружини, тому він дав згоду на їх тимчасове проживання, оскільки у зв'язку з оформленням дитини в дитячий садок їм необхідна була постійна реєстрація у м. Луцьку. Відповідачі обіцяли, що випишуться відразу після оформлення дитини в садок. Договору найму житла з відповідачами він не укладав. Згодом виявилося, що відповідачі не мають наміру зніматися з реєстрації. Зважаючи на відмову відповідачів виселитися у добровільному порядку з будинку АДРЕСА_1 та на те, що вони своїми діями чинять перешкоди у користуванні його власним житлом, він змушений звернутись до суду. На даний час у нього виникла потреба у житловій площі, оскільки до нього на постійне місце проживання має приїхати його син із сім'єю, який не має власного житла. Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхні діти не є та не були членами його сім'ї, що позбавляє останніх на проживання та користування житлом на підставі ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Посилаючись на вищенаведене, позивач просив суд виселити сім'ю відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їхніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з будинку АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав в ній наведених.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу позивача не визнали та просили її відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з постановленням нового рішення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був фактично укладений договір найму житлового приміщення на невизначений строк, доказів про те, що відповідачі є тимчасовими мешканцями та про те, що позивачу спірний житловий будинок необхідний для проживання членів його сім'ї, суду не надано, всупереч вимогам ст. 168 ЖК України відповідачів було попереджено про необхідність виселення лише за один місяць, а тому відсутні підстави для задоволення позову. При цьому суд покликався на норми закону, які регулюють договір найму житлового приміщення.

Проте такі висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Судом першої інстанції з матеріалів справи, пояснень сторін встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, який належить йому на підставі договору дарування від 17 січня 1997 року серії ААЕ №218889, посвідченого державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Ю. О. Дунаєвою та зареєстрованого в реєстрі за № 3-107 (а.с. 11).

Відповідачі у спірному житловому будинку проживають з 2003 року з дозволу позивача.

У цьому ж житловому будинку відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані з дозволу позивача, що підтверджується копією будинкової книги. (а.с. 10)

Вказане не заперечується ні позивачем, ні відповідачами.

ОСОБА_1 07.07.2016р. подав заяву, зареєстровану в реєстрі за № 493, приватному нотаріусу Луцького міського нотаріального округу І. В. Спіріній, на ім'я відповідачів про необхідність зняття з реєстрації та їх виселення разом з дітьми із спірного житлового будинку, а також звільнення будинку від їхніх речей домашньої обстановки та вжитку до 10 серпня 2016 року (а.с.13).

ОСОБА_1 також зареєстрований та постійно проживає у спірному житловому будинку (а.с. 4-5, 10). Позивач стверджує, що спірний житловий будинок йому необхідний для проживання його та членів його сім'ї.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір найму житлового приміщення на невизначений строк, однак даний факт не підтверджується жодними доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення (ч. 1 ст. 158 ЖК).

Оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами в письмовій формі не укладався, відповідачі за користування житловим приміщенням, належним позивачу, коштів не сплачували, про що ствердили сторони в судовому засіданні, то в даному випадку відносини, що випливають з договору найму відсутні, і не можуть бути застосовані норми закону, на які покликався суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову. Таким чином законні підстави для права проживання у спірному будинку для відповідачів відсутні. Тривалість проживання та покращення за рахунок відповідачів умов проживання у будинку, про що стверджують відповідачі, не можуть впливати на право користування даним житловим будинком, оскільки це не передбачено чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки відповідачі не є членами сім'ї позивача, між сторонами договір найму укладено не було та відсутні умови, притаманні для договору найму жилого приміщення, що є підтвердженням тимчасовості проживання відповідачів в будинку позивача, в позивача є потреба у спірному житловому приміщенні для проживання членів його сім'ї, право власності є непорушним, а тому є всі підстави для задоволення позову.

Отже, через порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2016 року в даній справі скасувати.

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді