Справа № 577/4799/16-ц
Провадження № 2/577/66/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Кравченка В.О.,

при секретарі Мирошниченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Конотопа справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_4, Сектор Реєстрації фізичних осіб та ведення реєстру територіальних громад Конотопської міської ради, КП «Конотопське МБТІ» про визнання договору міни нікчемним та визнання права власності на частину будинку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить:

визнати нікчемним договір міни укладений 15.12.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про обмін житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та двома земельними ділянками за адресою м.Конотоп, вул.Фізкультурна, 13 на квартиру АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Конотопського районного нотаріального округу ОСОБА_4;

визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на 1/6 частину житлового будинку №13 з господарчо-побутовими будівлями по вул.Фізкультурній в м.Конотопі.

На обгрунтування вимог зазначила, що ОСОБА_3 є її матір»ю, а ОСОБА_2 братом. Будинок по вул.Фізкультурній, 13 належить на праві власності ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 18.04.1989 року, а квартира АДРЕСА_2 ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 11.02.2003 року. 15.12.2015 року між останніми був укладений договір міни за умовами якого здійснений обмін цим житлом. Не погоджуючись позивач звернулася до суду з позовом про визнання наведеного договору міни нікчемним з підстав визначених ст.228 ЦК України, оскільки порушується її Конституційне право на житло. При цьому посилається на існування між нею та відповідачами усної домовленості за якою після укладення договору міни квартира повинна перейти на праві власності до позивача. Проте, ОСОБА_3 відмовилась це зробити внаслідок чого ОСОБА_1 фактично залишилась без житла.

Крім того, будинок №13 по вул.Фізкультурній був добудований за їх спільні з відповідачами кошти за усною взаємною домовленістю про створення спільної власності. Після здійснення прибудов та проведення комунікацій вартість цього житла значно збільшилась, а тому просить визнати за нею право власності на 1/6 частину домоволодіння.

Представник позивача за угодою адвокат ОСОБА_5 підтримала вимоги фактично пославшись на обставини викладені вище.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечили задоволенню вимог, при цьому, кожен окремо, послались на те, що ніякої домовленості між ними та позивачем при укладенні договору міни не було. Вони розпорядилися належним їм правом власності обмінявшись житлом, а тому жодних порушень прав позивача, яка лише користується будинком, не відбулось. Також заперечують задоволенню позову в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/6 частину домоволодіння, оскільки ніяких матеріальних затрат на прибудови позивач не здійснювала і угоди між ними на створення спільної власності не укладалось.

Представник відповідачів адвокат ОСОБА_6 підтримала наведену правову позицію і просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Треті особи: приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_4, сектор Реєстрації фізичних осіб та ведення реєстру територіальних громад Конотопської міської ради, КП «Конотопське МБТІ» подали клопотання про розгляд справи за відсутності їх представників, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши представлені докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

За приписами статей 10, 60 ЦПК України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони.

У статті 11 ЦПК України закріплено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що будинок по вул.Фізкультурній, 13 належав на праві власності ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 18.04.1989 року (а.с.62-76), а квартира АДРЕСА_2 ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 11.02.2003 року (а.с.53). За договором міни від 15.12.2015 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3, з письмової згоди позивачки ОСОБА_7, яка зареєстрована у будинку (а.с.54,55), здійснили обмін цим житлом (а.с.77), внаслідок чого право власності на домоволодіння по вул.Фізкультурній 13 та дві земельні ділянки за вказаною адресою, перейшло до ОСОБА_2 (а.с.79), а на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положенням ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статях 626, 627, 629 ЦК визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов?язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 638, 640 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

За змістом ст.715 ЦК за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов?язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов?язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що договір міни, який є предметом спору, був укладений відповідно до вимог діючого законодавства. При цьому порушень житлових прав позивача не допущено, оскільки остання є лише користувачем житла, а тому жодним чином не могла впливати на власників при розпорядженні ними майном.

З огляду на викладене посилання ОСОБА_1 на ст.228 ЦК України, яка передбачає нікчемність правочину у випадку порушення публічного порядку, а також на усну домовленість з ОСОБА_3 про подальше переоформлення права власності на житло, не заслуговують на увагу суду, оскільки є не переконливими для визнання договору міни нікчемним.

Щодо вимог визнання права власності за позивачем на 1/6 частину домоволодіння по вул.Фізкультурній, 13 в м.Конотопі з підстав прийняття її участі у витратах пов»язаних з прибудовами до будинку та покращення житлових умов внаслідок чого суттєво збільшилась вартість спірного майна, то вони також не підлягають задоволенню виходячи із наступного.

Судом встановлено, що будинок №13 по вул.Фізкультурній в м.Конотопі був придбаний ОСОБА_3 ще у 1989 році, тобто до досягнення позивачкою (1973 р.н.) віку повноліття (а.с.62). З цього часу, після отримання необхідних дозволів, за кошти власниці ОСОБА_3, здійснювались основні перебудови та прибудови до будинку (кухня, підсобні приміщення, дах та інші), що, крім письмових доказів (а.с.63-71), підтвердили свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які безпосередньо виконували ці будівельні роботи. Проведення певних будівельних робіт, а також робіт пов»язаних з благоустроєм продовжуються і до теперішнього часу.

У п.5 правозастосовних орієнтирів Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказано, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема: майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю.

В Ухвалі від 19.02.2009 року (справа №6-24841 вов 08) Колегія суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України висловила правову позицію за якою участь сторонніх для забудовника осіб у будівництві будинку не може слугувати підставою для визнання за ними права власності на частину збудованого будинку. Також сам по собі факт сприяння забудовнику з боку членів його сім'ї чи родичів у будівництві будинку не може бути підставою для задоволення їх претензій до забудовника про визнання права власності на частину будинку. Такий позов може бути задоволений судом лише в тих випадках, коли між забудовником та зазначеними особами мала місце домовленість про створення спільної власності на житловий будинок та саме з цією метою вони вкладали свою працю й кошти в будівництво житлового будинку. В противному випадку ці особи вправі вимагати відшкодування власником будинку здійснених ними затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено існування між нею та власником будинку ОСОБА_3 домовленості про створення спільної власності на житловий будинок з метою чого вкладалися кошти в будівництво, відповідач ОСОБА_3 категорично заперечує наявності такої угоди, то суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову щодо визнання права власності на частину домоволодіння.

Керуючись: ст.ст. 316-321, 328, 626, 627, 629, 638, 640, 715 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-214, 360-7 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Конотопський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом того ж строку з дня отримання копії рішення.

Суддя Кравченко В. О.