АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», Національного Банку України про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення грошових коштів по депозитним вкладам, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» та Національного Банку України про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення грошових коштів по депозитним вкладам, відшкодування моральної шкоди, в якому з уточненнями просила зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1 депозитні вклади «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків» на суму 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США та нараховані відсотки в сумі 3 402 доларів США 11 центів, та «Стандарт на 3 місяці» на суму 30 000 (тридцять тисяч) гривень та нараховані відсотки в сумі 11 340 грн. 37 коп.; розірвати договори банківських вкладів «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків» на суму 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, та «Стандарт на 3 місяці» на суму 30 000 (тридцять тисяч) гривень; в зв'язку з відсутністю контролю зі сторони НБУ за роботою банків, втягнути з відповідача Національного банку України, моральну шкоду в сумі 7 000 (сім тисяч) гривень.

Справа № 757/27515/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/669/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 20 січня 2011 року вона у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» міста Коростень Житомирської області уклала договір вкладу «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків» строком на шість місяців до 20 червня 2011 року включно на суму 18 000,00 доларів США. Їй було відкрито особовий рахунок. Після закінчення терміну вкладу вона не звернулася до Банку з заявою про відмову від продовження терміну вкладу і вклад автоматично вважається продовженим ще на один термін. 15 січня 2013 року вона уклала з Банком ще один договір вкладу «Стандарт на три місяці» строком на три місяці до 14 квітня 2013 року включно на суму 30 000,00 гривень. Їй було відкрито особовий рахунок. Таким чином, вона уклала з Банком два договори, на час укладання договорів вона була зареєстрована в місті Чернігів. 08 жовтня 2013 року вона зареєструвалася в місті Севастополі. У травні 2014 року вона звернулася до банку, але до часу звернення з позовом до суду вона не отримала вказані грошові кошти.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено та стягнуто з позивачі судовий збір у розмірі 1 218 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалася на те, що суд першої інстанції незаконно відмови у задоволенні позову, пославшись у своєму рішенні на законодавство РФ, всупереч тому, що територія АР Крим є тимчасово окупованою територією та невід'ємною частиною України.

Незаконними, на думку апелянта, є і посилання суду на те, що позивачу варто було звертатися з позовом до РФ, як країні окупанту, оскільки особисто ОСОБА_6 окупаційна влада шкоди не завдала, а шкода завдана ПАТ КБ «Приватбанк».

Апелянт посилається на те, що позивач укладала договори не з конкретним відділенням відповідача, як з ПАТ КБ «Приватбанк», як юридичною особою, а тому безпідставною є відмова у задоволенні позову до останнього.

Представники ОСОБА_1 - ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник Національного Банку України - Косенко Е.О. та представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Кахраманов Р.Н. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилався на п. 5 Постанови НБУ від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території АРК і м. Севастополя», відповідно до якого банки у тому числі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території АРК і м. Севастополя, та виходив з того, що позивач зареєстрована на території АР Крим, а тому шкода завдана громадянам в повному обсязі покладається на Російську Федерацію, як на державу, що здійснює окупацію.

Також суд першої інстанції вважав, що в даних правовідносинах не передбачено стягнення моральної шкоди, а тому вимоги до НБУ також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції повністю не відповідає, оскільки суд не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, незаконно послався у рішенні на законодавство іншої країни, яке не діє на території України та в порушення норм матеріального та процесуального права ухвалив помилкове рішення про повну відмову у задоволенні позову.

Крім того відповідно до ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Укладення договору банківського вкладу відбувається шляхом відкриття депозитного (вкладного) рахунку відповідно до Інструкції про порядок відкриття та використання рахунків у національній та іноземній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 18 грудня 1998 року № 527.

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною 2 статті 1060 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Постановою Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» банки зобов'язано припинити діяльність підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Частиною 2 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 вказаного закону банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Правом власності, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Колегією суддів встановлено, що 20 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір вкладу «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків» строком на шість місяців до 20 червня 2011 року включно на суму 18 000,00 доларів США.

Зарахування коштів на рахунок банку, за вказаним депозитним вкладом, підтверджується копією квитанції, яка була завірена з оригіналу, судом першої інстанції (том 1, а.с.7), а тому у колегії суддів не має підстав сумніватися у достовірності даного факту.

Враховуючи умови укладеного між сторонами договору, наявність доказів на підтвердження виконання своїх зобов'язань ОСОБА_1, знаходження головного офісу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території України та відсутність доказів на підтвердження виконання своїх зобов'язань банком щодо повернення коштів після закінчення строку вкладу, судова колегія вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_1 у зобов'язанні відповідача повернути їй депозитний вклад «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків» на суму 18 000 доларів США.

Колегією суддів також встановлено, що 15 січня 2013 року між сторонами також був укладений договір вкладу «Стандарт на три місяці» строком на три місяці до 14 квітня 2013 року включно на суму 30 000,00 гривень.

Проте вимоги позивача про повернення коштів за даним вкладом не можуть бути задоволені колегією суддів, з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, надавши докази укладання договору депозитного вкладу на суму 30 000 грн., позивачем не було надано та матеріали справи не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 дійсно виконала узяті на себе вказаний договором зобов'язання та перерахувала кошти у сумі 30 000 грн. на депозитний рахунок відповідача.

Оскільки відповідач також не підтвердив дану обставину, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, то у задоволенні даної вимоги необхідно відмовити, так як вона є недоведеною.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення відсотків за депозитними договорами, після закінчення їх строку, з наступних підстав.

Так, позивач не заперечує той факт, що в межах дії договору депозитного вкладу, банком належним чином виконувався обов'язок по виплаті їй відсотків за користування її коштами, а суму відсотків вона просить стягнути з відповідача за період з дати звернення до банку з вимогою про повергнення депозиту, оскільки кошти не були їй повернуті.

Проте, позивачем не наведено норм матеріального права та не надано укладених умов договору між сторонами, які б зобов'язували банк нараховувати вкладнику відсотки, згідно умов договору, після закінчення терміну депозитного вкладу.

Натомість, законодавцем передбачено механізм по захисту кредитора від знецінення грошових коштів, положеннями ст. 625 ЦК України.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача відсотків за депозитним договором не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не заявлялися вимоги про стягнення з відповідача сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року, в частині вимог до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» потрібно скасувати та ухвалити нове рішення у цій частині про часткове задоволення позову. В частині вимог до Національного Банку України рішення суду слід залишите без змін, оскільки вказані вимоги є необґрунтованими.

Судові витрати слід розподілити у відповідності до положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, 307, 309, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року, в частині вимог до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» та розподілу судових витрат, скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення грошових коштів по депозитним вкладам, задовольнити частково.

Зобов'язати Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»р/р: 0 в УНБУ у Дніпропетровській області МФО: 305299, ІПН: 21 Свідоцтво: №100238786, Ліцензія НБУ: № 22 від 05.10.2011 г. вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ, 49094, повернути ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, депозитний вклад «Стандарт з щомісячною виплатою відсотків» на суму 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, відкритий згідно заяви №SАMDN5225 від 20 січня 2011 року, розрахунковий рахунок НОМЕР_2.

У задоволенні решти позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судові витрати у розмірі 2 623,8 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору у розмірі 2 886,18 грн.

В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного Банку України, рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді