АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 766/8424/16-ц Головуючий в І інстанції Гаврилов Д.В. Номер провадження 22-ц/791/1728/17 Доповідач: Пузанова Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
секретар:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні справу за позовом ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Приватного акціонерного товариства «Ренесанс життя» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 травня 2017 року,

встановила :

У серпні 2016 року ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, зазначаючи, що 11 грудня 2013 року сторони уклали кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та можливості перенесення платежу, за умовами якого їй надано кредит на поточні потреби у розмірі 17 700 грн. строком до 06 березня 2017 року, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Вважаючи, що зазначений кредитний договір укладений із порушенням її прав як споживача; умови договору є несправедливими та суперечать положенням законодавства, що регулює правовідносини у сфері споживчого кредитування, порушують законодавство про банки та банківську діяльність та про третейські суди, позивачка просила визнати спірний кредитний договір недійсним.

Рішенням суду від 10 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору, який вчинений за відсутності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, а також із встановленням обовязку споживача сплачувати на користь банку щомісячну комісію за обслуговування кредиту та третейського застереження, недійсним, не відповідають обставинам справи та суперечать положенням чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що укладений сторонами кредитний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та інших актів цивільного законодавства, тому підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог ст.ст.203, 215 ЦК України не вбачається. При цьому суд вказав, що згідно із ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин та правочину в цілому, якщо правочин не міг бути вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов до нього, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, судом встановлено, що 11 грудня 2013 року сторони уклали кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу, за умовами якого банк надав ОСОБА_5 кредит на поточні потреби в сумі 17700 гривень строком до 06 березня 2017 року із встановленою фіксованою процентною ставкою за користуванням кредитом 0,0001 відсотків річних.

ОСОБА_5 як позичальник зобовязалася погашати заборгованість за кредитом щомісячно рівними платежами в сумі 926 гривень, починаючи з першої дати сплаченої заборгованості.

Крім того, сторони підтвердили факт укладення договору добровільного страхування життя із визначенням страхових ризиків за програмою страхування «Ренесанс - Кредит Плюс». Страхова сума встановлена договором у розмірі 17700 гривень, а щомісячний страховий тариф - у розмірі 0,42373 відсотки. Договором встановлена також страхова премія, яка сплачується одноразово в сумі 2700 гривень.

За умовами договору кредит надається банком шляхом безготівкового перерахування грошових коштів електронним переказом у відділення поштового звязку за місцем фактичного проживання позичальника в сумі, яку позичальник отримав у відділенні поштового звязку , збільшеній на суму комісії за надання кредиту та суму страхової премії, розрахованої згідно із розділом 4 цього договору.

Разом з тим, комісія за надання кредиту договором не передбачена, а передбачена комісія за обслуговування кредиту в розмірі 434 грн. щомісячно.

Пунктом 2.9 укладеного сторонами договору визначено, що реальна процентна ставка за кредитом становить 86,12 відсотків річних, а абсолютне значення подорожчання кредиту становить 18657,24 гривень( а.с.11-12).

Вказуючи на невиконання банком вимог закону про надання їй перед укладенням договору в письмовій формі інформації про істотні умови договору, зокрема щодо детального розпису сукупної вартості кредиту та умов кредитування, а також про створення умов для отримання нею знань щодо кредитування, необхідних для прийняття самостійного рішення під час укладення договору, позивачка вважає наведені обставини підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ( частини 1-3,5).

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, актами інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України ( статті 1,8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення спірного договору, на порушення якої посилається позивач в обґрунтування заявленого позову, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту ( в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості усіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Аналогічна інформація має зазначатися, серед інших умов, і в договорі про надання споживчого кредиту.

У спірних правовідносинах факт повідомлення банком позивачки у письмовій формі про умови кредитування перед укладенням договору не доведений, однак текст спірного договору та доданий до нього графік платежів, які підписані сторонами, в тому числі ОСОБА_5, містять положення як про реальну процентну ставку за кредитом, так і про абсолютне значення подорожчання кредиту.

Разом з тим, у розрахунках суми платежу, місячний розмір якого у договорі зазначено в 926 грн., а відповідно до графіка платежів становить 935,26грн.,бо включає плату за розрахунково-касове обслуговування в сумі 9,26грн., відсутня інформація про суму процентів за користування кредитними коштами у складі визначеної для погашення кредиту суми в розмірі 492грн. на місяць, а також про передбачений договором щомісячний страховий платіж у розмірі 0,42373%.

ОСОБА_7 обставина підтверджує доводи позивачки про те, що надана їй банком інформація про умови кредитування була недостатньо чіткою та повною.

Однак сам по собі факт ненадання споживачеві передбаченої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформації про споживчий кредит не тягне за собою недійсність договору, а відповідно до наведеної норми матеріального права є підставою для покладення на кредитора відповідальності, встановленої статтями 15,23 цього Закону ( розірвання договору, відшкодування збитків, штраф ).

В той же час встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, статтею 18 Закону України Про захист прав споживачів» визнано несправедливими умовами, які можуть бути визнаними недійсними, а статтею 19 цього Закону заборонена нечесна підприємницька практика, яка, зокрема, включає будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність ), що вводить споживача в оману або є агресивною.

При цьому визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними (ч.6 ст.19 Закону).

Відповідно до вимог ст.230 ЦК України, яка регулює питання щодо правових наслідків вчинення правочину під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 статті 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 Пленум Верховного Суду України розяснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Позивачка, пославшись на ст.ст.11,19 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу позову, наявність умислу в діях відповідача при укладенні з нею договору про надання споживчого кредиту не доводила, як не доводила і факт свідомого замовчування останнім обставин, які могли перешкодити вчиненню цього правочину, в той час як умови спірного договору містять інформацію, яка давала ОСОБА_5 можливість усвідомити, яку ж суму грошових коштів вона зобовязана повернути банку, в тому числі у вигляді відсотків, комісії та інших передбачених угодою платежів.

Не доведено позивачкою і той факт, що договір добровільного страхування укладений нею під примусом з боку банку, працівники якого нібито повідомили їй, що, якщо вона не погодиться на послуги з добровільного страхування, кредит не отримає.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені позивачкою обставини не є правовою підставою для визнання оспореного нею договору недійсним.

Разом з тим, такими, що заслуговують на увагу, колегія суддів вважає доводи позивачки про те, що банк неправомірно встановив щомісячну комісію за обслуговування кредиту в розмірі 434 гривні та включив до умов договору третейське застереження, порушивши встановлений законом порядок вирішення спорів,які витікають із договору споживчого кредиту.

Так, за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення договору, кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з наведеним Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою ) споживачеві на придбання продукції ( пункти 17 і 23 статті 1 ).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь ( ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо ), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту в сумі, що майже дорівнює сумі щомісячного платежу в рахунок погашення кредиту, відповідач як кредитодавець не зазначив які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

У письмових запереченнях на позов представник ПАТ «Платинум Банк» зазначив про те, що комісія передбачена за те, що банк здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості, вносить зміни до графіка погашення кредиту у випадку здійснення позичальником часткового дострокового погашення кредиту,за письмовою вимогою позичальника надає оновлений графік погашення,тощо.

Однак, враховуючи, що матеріали справи не свідчать про згоду позивачки отримувати від банку послугу у вигляді нагадування про дату сплати заборгованості за кредитом та про суму заборгованості з оплатою за цю послугу щомісячно грошових коштів в сумі 434грн., а усі інші дії, зазначені банком у запереченнях на позов як послуги за обслуговування кредиту, що підлягають оплаті, на думку колегії суддів,не є послугами у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», доводи ОСОБА_5 про недійсність умови договору щодо обовязку позичальника сплачувати щомісячно комісію за обслуговування кредиту є обґрунтованими, а її вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

Обґрунтованими є також доводи позивача про те, що умови спірного договору в частині третейського застереження є такими, що суперечать положенням ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», згідно з якими, з врахуванням Закону України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейськими судами» ,третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

ОСОБА_7 набрав чинності 12 березня 2011 року, тому на день укладення сторонами кредитного договору вони не могли зазначати про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем), що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору підлягають розгляду відповідним третейським судом.

Отже, наведена умова договору є недійсною як така, що суперечить закону.

При цьому колегія суддів вважає, що недійсність зазначених вище умов договору не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, оскільки позивачка була обізнана щодо реальної відсоткової ставки за кредитом та щодо абсолютного значення подорожчання кредиту і в процесі розгляду справи не доводила, що договір не був би укладений нею без включення до нього недійсної частини, як це передбачено ст.217 ЦК України.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених ОСОБА_5 вимог, а саме: про визнання умов кредитного договору зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу, укладеного 11 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», приватним акціонерним товариством «Ренесанс життя» та ОСОБА_5 щодо обовязку позичальника сплачувати щомісячно комісію за обслуговування кредиту в розмірі 434 грн., а також умову цього ж договору щодо порядку вирішення спорів (третейське застереження) недійсними з моменту укладення договору.

В решті частині позовних вимог слід відмовити з наведених вище підстав.

На підставі викладеного, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону №3795-YI від 22.09.2011 року, п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», керуючись ст.ст.303,307,309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, частково задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5, від імені якої діє ОСОБА_6, до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Приватного акціонерного товариства «Ренесанс життя» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору частково задовольнити.

Визнати умову кредитного (споживчого) договору зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу, укладеного 11 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», Приватним акціонерним товариством «Ренесанс життя» та ОСОБА_5 щодо обовязку позичальника сплачувати щомісячно комісію за обслуговування кредиту в розмірі 434 грн., а також умову цього ж договору щодо порядку вирішення спорів (третейське застереження) недійсними з моменту укладення договору.

В решті частині позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Вейтас

ОСОБА_3