МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Пр. №2/521/588/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Тищенко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про припинення договору дарування, заборону вчиняти певні дії, що порушують право власності та зобовязання вчинити певні дії,

встановив:

У грудні 2014року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4звернулися до суду із уточненими та доповненими в подальшому позовними вимогами до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6,посилаючись на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2016року, яке набрало законної сили 02 жовтня 2014року встановлено неукладеність договору дарування 374/1000 частин квартири під №2, що знаходиться в м. Одесі по вул. Терешкової, 30, укладеного 20 березня 2003року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 Вказували, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2013року, яка набрала законної сили 29 квітня 2014року визнано протиправним та скасовано рішення головного спеціаліста Відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_8 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 374/1000 частин квартири №2, що розташована вул. Терешкової, 30 в м. Одеса, зобовязано Реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування реєстрації права власності ОСОБА_5 на 374/1000 частини квартири №2, що розташована вул. Терешкової, 30 в м. Одеса.

Зазначали, що ОСОБА_5, не зважаючи на вищевказані судові рішення продовжує порушувати їх права на належну їм частину комунальної квартири №2 у гуртожитку за адресою: м. Одеса, вул. Терешкової, 30.

Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили суд винести рішення, яким заборонити ОСОБА_5 вчиняти дії, які можуть порушити право власності позивачів на частину комунальної квартири №2 у гуртожитку за адресою: м. Одеса, вул. Терешкової, 30; припинити договір дарування 374/1000 частин квартири №2, що розташована вул. Терешкової, 30 в м. Одеса, укладеного 20 березня 2003року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5; встановити юридичний факт, що договір купівлі продажу 374/1000 квартири АДРЕСА_1 за №Н/99-02083 від 27 вересня 1999року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, не був нотаріально посвідчений, тобто недійсний за ст. 47 ЦК УРСР; скасувати нотаріальну дію приватного нотаріуса ОСОБА_6 з посвідчення договору дарування 374/1000 частин квартири №2, що розташована вул. Терешкової, 30 в м. Одеса, укладеного 20 березня 2003року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5; зобовязати приватного нотаріуса ОСОБА_6 проставити відмітку про скасування нотаріальної дії щодо посвідчення договору дарування 374/1000 частин квартири №2, що розташована вул. Терешкової, 30 в м. Одеса, укладеного 20 березня 2003року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на примірнику договору, який зберігається в матеріалах нотаріальної справи, а також проставити відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Представник ОСОБА_3, діючий за довіреністю від 19 жовтня 2016 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с.155).

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_2, діюча на підставі довіреностей від 16 серпня 2016року та від 21 вересня 2016 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с.109,201).

Представник ОСОБА_5, діючий за довіреністю від 05 вересня 2016 року у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі (а.с.111).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6в судове засідання не зявилась, про час і місце слухання справи повідомлялась відповідно до вимог ст.74 ЦПК України. Надала заяву про слухання справи в її відсутність (а.с.52).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 29 книги третьої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року до правовідносин, які виникли до 01.01.2004 року застосовуються норми ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 1999р. належало 374/1000 частин квартири №2, що знаходиться по вул. Терешкової, 30 в м. Одесі (а.с.148-150).

16 листопада 1999р. право власності ОСОБА_7 на 374/1000 частин квартири №2, по вул. Терешкової, 30 в м. Одесі було нею зареєстровано в КП "ОМБТІ та РОН" (а.с.150 зв.)

20 березня 2003року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування 374/1000 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с.147).

Встановлено, що 11 липня 2013 року рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області №3870919 від 11 липня 2013 року, на підставі поданих документів, зокрема, договору дарування №917 від 20 березня 2003 року за ОСОБА_5 була зареєстрована приватна спільна часткова власність на 374/1000 частин квартири №2, що розташована вул. Терешкової, 30 в м. Одеса, та йому наданий витяг про таку реєстрацію (а.с.8).

10 серпня 2005 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується довідкою першого відділу реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції від 12 серпня 2005 року (а.с.128).

Відповідно до довідки ДЕЗ «Малиновське» б/н від 05.09.2005року, ОСОБА_7 на момент смерті проживала та була постійно зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.129).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2006р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2013р. був задоволений позов ОСОБА_10, за яким був встановлений факт родинних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 27 вересня 1999року 374/1000 частин квартири АДРЕСА_2, укладений на Одеській регіональній універсальний біржі "Александр-Н" між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 та за ОСОБА_10 було визнано право власності у порядку спадкування за законом на 374/1000часток квартири АДРЕСА_3, яка належала на праві власності ОСОБА_7, померлій 10 серпня 2005року (а.с.158-160).

Право власності ОСОБА_10 на підставі зазначеного рішення суду було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» 17.07.2006року, витяг №11242510 (а.с.157).

Встановлено, що ОСОБА_10 за договором дарування від 14 серпня 2006р., посвідченим державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори у реєстрі за №3-3232 подарувала в рівних частках ОСОБА_3 і ОСОБА_2 374/1000 частин квартири АДРЕСА_4 (а.с.162).

12.09.2006року право спільної часткової власності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на 374/1000 частин квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 14 серпня 2006 року було зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН», витяг №11811852 (а.с.161).

Відповідно до витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень №98172 від 22.01.2013р. право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спірну квартиру було зареєстровано 03.01.2013року в реєстрі на підставі договору дарування від 14.08.2006року (а.с.35-36).

Згідно довідки КП «ОМБТІ та РОН» від 22.09.2010р., станом на 17 вересня 2010року, 374/1000 частин квартири АДРЕСА_5 за ОСОБА_5 не зареєстровані, та раніше не були зареєстровані (а.с.131).

Згідно відповіді КП «ОМБТІ та РОН» від 05.05.2011р., з 01.08.2008року та станом на 04.05.2011р. замовлення на реєстрацію квартири АДРЕСА_6 не оформлювалося (а.с.132).

Відповідно до відповіді КП ЖКС «Черьомушки» №567 від 12.08.2013р., ОСОБА_5 у спірній квартирі не зареєстрований (а.с.133).

Згідно довідки (виписки із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 01.08.2013року, в квартирі АДРЕСА_7 зареєстрований ОСОБА_2 (а.с.134).

24 грудня 2009року ОСОБА_10, померла, її правонаступником було визнано ОСОБА_4

Встановлено, що Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 05 червня 2013р. рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2006р. та ухвала апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2013р. за касаційною скаргою ОСОБА_5, були скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.185).

При новому розгляді справи ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 січня 2014р. за заявою правонаступника ОСОБА_10 судом були залишені без розгляду позовні вимоги в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу від 27 вересня 1999р., укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 і в частині визнання за ОСОБА_10 права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом (а.с.185 зв.).

В частині позовних вимог про встановлення факту родинних відносин, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 липня 2014р. позов ОСОБА_4 задоволено і судом встановлений факт родинних відносин між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 (а.с.31-33).

Таким чином, договір дарування частини спірної квартири від 14 серпня 2006р., укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений в момент, коли було чинне рішення суду від 06 квітня 2006р., та ОСОБА_10 була власником спірної квартири на підставі цього рішення.

Оскільки, після укладення договору дарування частини спірної квартири від 14 серпня 2006р., судове рішення було скасовано, то ОСОБА_10 не вправі була укладати вказаний вище договір дарування.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2012р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2012року було відмовлено у задоволені позову правонаступника ОСОБА_10 ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування від 20 березня 2003р., укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2014р., яке набрало законної сили 02 жовтня 2014року було відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним та не укладеним договору дарування від 20 березня 2003р. (в тексті рішення помилково вказано рік "2006") 374/1000 частин квартири АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с.2-6).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2013року визнано протиправним та скасовано рішення головного спеціаліста Відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_8 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 374/1000 частин квартири №2, що розташована вул. Терешкової, 30 в м. Одеса, зобовязано Реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування реєстрації права власності ОСОБА_5 на 374/1000 частини квартири №2, що розташована вул. Терешкової, 30 в м. Одеса (а.с.7-10).

05 травня 2014року на підставі зазначеного рішення суду державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_12 внесено запис про скасування державної реєстрації права власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_8, за ОСОБА_5 (а.с.34).

Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 14 серпня 2006 року за яким ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_3, ОСОБА_2 прийняли в дар в рівних частинах 374/1000 квартири №2, що розташована вул. Терешкової, 30 в м. Одеса та скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності ОСОБА_3, ОСОБА_2 на 374/1000 частини квартири №2, що розташована вул. Терешкової, 30 в м. Одеса.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 січня 2015 року було скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014 року та ухвалене нове рішення, яким було відмовлено ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, оскільки ОСОБА_5 неправильно обрав спосіб судового захисту (а.с.184-187).

Згідно із роз'ясненнями, наданими у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014р. № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" (далі - постанова Пленуму ВССУ), якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення, що підтверджується ухвалою суду від 31 липня 2015 року про відкриття провадження (а.с.192).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 січня 2015року було встановлено, що ОСОБА_5 є власником 374/1000 частини квартири АДРЕСА_1, а у ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відпала правова підстава володіння цим майном. ОСОБА_5 є належним власником квартири, оскільки відповідно до вимог ст.128 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) до передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Тобто наявність договору дарування від 20 березня 2003р., який був переданий обдарованому ОСОБА_5 в нотаріальній конторі і оригінал якого він надав для огляду суду апеляційної інстанції, свідчать про його право на спірну квартиру як власника(а.с.184-187).

Апеляційний суд у своєму рішенні також зазначав, що на час укладення договору дарування 20 березня 2003р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не була передбачена обов'язкова реєстрація права власності на нерухоме майно. Тому наявність або відсутність реєстрації не є підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, в рішенні Апеляційного суду Одеської області від 27 січня 2015року було зазначено, що згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", та п. 1.3. та 2.6. Наказу Міністерства юстиції України №3502/05 від 12.12.2011р. "Про затвердження Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно", у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав; рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав приймає державний реєстратор прав на нерухоме майно; для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 08.02.2013р. № 01-06/319/2013 "Про деякі питання, пов'язані із запровадженням нової системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", на відміну від попередньої редакції Закону, за якою державна реєстрація речових прав скасовувалася в разі, зокрема, винесення судом відповідного рішення, про що вносилися дані до Реєстру прав власності на нерухоме майно, відтепер частиною другою статті 26 чинної редакції Закону передбачено внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав "у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав", однак реєстрація при цьому носить заявочний характер.

Відповідно до ч. 3,4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тому, суд при винесенні рішення не зясовує обставин, встановлених рішеннями суду, що набрали законної сили.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У разі неправильно обраного способу захисту цивільних прав та інтересів, суд вправі відмовити в позові.

Таким чином, з змісту вищевказаних судових рішень встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не є належними власниками 374/1000 частин квартири АДРЕСА_9, оскільки рішення суду від 14 серпня 2006р., за яким було визнано за ОСОБА_10 право власності в порядку спадкування 374/1000 частин квартири АДРЕСА_9, було скасовано, а тому остання не мала право передавати у дар 374/1000 частин квартири АДРЕСА_9, яка на той час належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування 20 березня 2003року.

Що стосується позовних вимог позивачів щодо встановлення факту недійсності договору дарування від 20 березня 2003р. на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2014р., яке набрало законної сили 02 жовтня 2014року, яким було відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним та не укладеним договору дарування від 20 березня 2003р. (в тексті рішення помилково вказано рік "2006"), то суд вважає, що в задоволенні даних вимог слід відмовити, оскільки вказаним рішенням було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним та не укладеним зазначеного договору дарування.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги, щодо заборони ОСОБА_5 вчиняти дії, які можуть порушити право власності позивачів на 374/1000 частин квартири АДРЕСА_9, та припинення договору дарування 374/1000 частин квартири АДРЕСА_1, укладеного 20 березня 2003року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не підлягають задоволенню, оскільки вищевказана частина спірної квартири належить на праві власності відповідачу і це право власності не скасовано.

Суд прийшов до висновку, що на час винесення рішення, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не є належними власниками частини спірної квартири і не мають права на звернення із позовом до відповідача із вимогами про припинення договору дарування, заборону вчиняти певні дії, що порушують право власності та зобовязання вчинити певні дії.

При цьому, судом також враховано той факт, що із вимогами про визнання договору дарування недійним позивачі звертались неодноразово, та у задоволенні зазначених вимог було відмовлено.

Оскільки позовні вимоги позивачів про скасування нотаріальної дії щодо посвідчення договору дарування від 20 березня 2003року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 є похідними від вимоги про визнання договору дарування від 20 березня 2003року недійсним, яка не була заявлена при розгляді даної справи, то в задоволенні таких вимог слід відмовити, оскільки це не відповідає способам захисту, визначених статтею 16 ЦК України.

Що стосується вимог позивачів про зобовязання приватного нотаріуса ОСОБА_6 проставити відмітку про скасування нотаріальної дії щодо посвідчення договору дарування 374/1000 частин квартири №2, що розташована вул. Терешкової, 30 в м. Одеса, укладеного 20 березня 2003року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на примірнику договору, який зберігається в матеріалах нотаріальної справи, а також проставити відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки приватний нотаріус не є стороною у справі, а тільки третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог.

Суд може зобовязувати вчиняти дії тільки сторони, які приймають участь у справі в якості відповідачів.

Позовні вимоги щодо встановлення факту недійсності договору купівлі продажу 374/1000 квартири АДРЕСА_1 за №Н/99-02083 від 27 вересня 1999року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, оскільки він не був нотаріально посвідчений, також не підлягають задоволенню, оскільки позивачі не є стороною вказаного договору.

Купівля-продаж житла є договірним зобовязанням і регулюється правилами цивільного законодавства.

Згідно ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 374/1000 квартири АДРЕСА_1 належали ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ Виконкому ОМР 30 серпня 1999року (а.с.163).

Договір купівлі продажу за №Н/99-02083 від 27 вересня 1999року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, був оформлений на Регіональній універсальній біржі, без наступного нотаріального посвідчення та зареєстрований в журналі реєстрації біржових правочинів із нерухомістю, під реєстраційним № Н/99-02083 від 27 вересня 1999 р. (а.с.148,150).

Згідно ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Відповідно до ст.128 ЦК УРСР 1963р. право власності /право оперативного управління/ у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобовязання доставки.

До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Судом встановлено, що після укладення зазначеного договору і його реєстрації в КП «ОМБТІ та РОН», ОСОБА_7 вселилася в спірну квартиру, зареєструвалася та проживала у ній, тобто фактично володіла та користувалася нею.

Оскільки, вказаний договір сторонами договору не оскаржувався, то за думкою суду, сторони вважали, що уклали між собою правомірну угоду, відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», яка згідно договору та закону, не підлягала подальшому нотаріальному посвідченню.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсягу, оскільки вони не відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч.1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачами при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 243,60грн. Оскільки позивачам було відмовлено в задоволенні позовних вимог, то судовій збір не повертається.

Керуючись ст. 128, 227, 243 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), ст.ст. 3,11,16, 386, 387, 388, 717, 722 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208-209, 212- 215, 218 256-259 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про припинення договору дарування, заборону вчиняти певні дії, що порушують право власності та зобовязання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М. Сегеда