АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1039/16-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/147/К/17 Шумська О.В.
Категорія - 23 (І) Доповідач - Бондар Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Митрофанової Л.В.,

секретар: Гладиш К.І.

за участю: позивача - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3, представника відповідача Селянського (фермерського) господарства «Труд»- Ткаченка Олександра Михайловича,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Селянського (фермерського) господарства «Труд», третя особа - Відділ Держгеокадастру в Софіївському районі, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та додаткових угод до нього,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Селянського (фермерського) господарства «Труд» (далі - СФГ «Труд») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та додаткових угод до нього.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, щоїї батько - ОСОБА_6, якому на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 7,330 гектарів, що розташована на території Кам'янської сільської ради Софіївського району кадастровий номер НОМЕР_1, за життя 16 січня 2008 року уклав договір оренди земельної ділянки з СФГ «Труд» строком його дії - 15 років до 2023 року, зареєструвавши його у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі» за № НОМЕР_2 від 19.02.2009 року. 10.03.2014 року між ними була підписана додаткова угода до укладеного договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, й вона, як його спадкоємець, 17.12.2015 року набула права власності на земельну ділянку, що належала спадкодавцю.

Посилаючись на те, що укладений батьком договір оренди земельної ділянки має суттєві недоліки, а саме: місцем його укладання зазначено два різні села - с. Новохортиця та с. Вишневе, зареєстровано його більше ніж через рік після підписання - 19.02.2009 року, містить виправлення, правильність яких не посвідчена сторонами договору й неточності, а також враховуючи те, що зазначений договір, як і додаткова угода до нього були укладені батьком внаслідок помилки, вважає, що вказане свідчить про відсутність його вільного волевиявлення на укладення цього договору та наявність підстав для визнання його недійсним.

Оскільки відповідач відмовився в добровільному порядку розірвати укладений договір оренди на її пропозицію від 22.04.2016 року, просила суд визнати недійним на майбутнє договір оренди земельної ділянки від 16 січня 2008 року, укладений між її батьком та відповідачем, а також додаткові угоди до нього.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 28 жовтня 2016 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. Вважає, що вирішуючи спір, суд неповно встановив обставини справи, не перевірив належність державної реєстрації договору, відсутність в договорі кадастрового номеру земельної ділянки та наявність в ньому численних виправлень й виніс рішення фактичного щодо відсутності підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки, а не визнання його недійсним. Також, в порушення ст. 64 ЦПК України не звернув уваги на те, що оспорювана угода має дві різні дати укладення.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача відповідача СФГ «Труд» просить апеляційну скаргу відхилити й залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке, на його думку, є законним та обґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, заперечень на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16 січня2008 року між ОСОБА_6 та СФГ «Труд» укладено договір оренди земельної ділянки площею 7,330 гектарів, яка розташована на території Кам'янської сільської ради Софіївського району, за умовами якого ОСОБА_6 зобов'язувався передати у користування земельну ділянку СФГ «Труд», а останнє зобов'язувалося користуватись наданою йому земельною ділянкою та сплачувати орендну плату встановлену договором. Договір укладено строком на 15 років та зареєстровано його у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі» за № НОМЕР_2 від 19.02.2009 року (а.с. 53-56).

14 лютого 2014 року та 10 березня 2014 року між ОСОБА_6 та відповідачем укладено додаткові угоди до договору оренди земельної ділянки, відповідно до яких внесено зміни до п.2. п. 5, п.8, п.9 договору, зокрема щодо об'єкта оренди з зазначенням його кадастрового номеру, розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка становить 160321 грн., дії договору, строк якого визначено з 16 вересня 2008 року по 16 вересня 2023 року та умов його поновлення, розміру орендної плати, який визначено в сумі 6413 грн. Також договір доповнено розділом УІІ-А та п. 27-1 «Умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки» (а.с. 11, 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, після смерті якого, належну йому на праві власності земельну ділянку площею 7,330 гектарів, що розташована на території Кам'янської сільської ради Софіївського району успадкувала його донька - ОСОБА_2, зареєструвавши право власності на неї 17.12.2015 року на своє ім'я (а.с. 14).

22 квітня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до відповідача з пропозицією розірвання договору оренди земельної ділянки від 16.01.2008 року, укладеного її батьком ОСОБА_6 за життя, в чому їй було відмовлено відповідачем листом від 30.04.2016 року (а.с. 16, 17-18).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди землі укладено з дотриманням норм діючого законодавства, він не порушує прав та законних інтересів позивача й підстави для визнання його недійним відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною четвертою ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на час укладення договору, під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним

відповідно до закону.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, який підписано обома сторонами без жодних зауважень, він містить усі істотні умови, передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі», його укладено у письмовій формі та зареєстровано у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі» за № НОМЕР_2 від 19.02.2009 року.

Матеріалами справи підтверджено не тільки вільне волевиявлення сторін при його укладенні, а й фактичне виконання його умов - передача земельної ділянки власником ОСОБА_6 на підставі акту від 19 лютого 2009 року та сплата орендної плати за її користування (а.с. 8, 49).

Окрім того, за час користування земельною ділянкою жодних претензій від ОСОБА_6 орендарю не надходило.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, позивач послалася також на відсутність волевиявлення орендодавця ОСОБА_6 на його укладення та укладення його під впливом помилки.

Відповідно до приписів ч.3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Так, підстави для визнання недійсним правочину укладеного під впливом помилки, передбачені ст. 229 ЦК України.

За її змістом правочин визнається вчиненим під впливом помилки у випадку, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень, наведених в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229

ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Однак, в порушення вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України, жодного доказу в підтвердження цих фактичних обставин, позивач суду не надала.

Проаналізувавши встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при укладенні договору оренди земельної ділянки від 16.01.2008 року з ОСОБА_6 дотримані всі вимоги ст. 203 ЦК України й підстави для визнання його недійсним відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивача правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а її посилання на те, що суд не перевірив та не надав оцінки здійснення державної реєстрації укладеного договору після спливу одного року з моменту його підписання, наявність в ньому численних виправлень, не є підставами для визнання його недійним, оскільки відповідно до роз'яснень, наведених в п. 7 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Наведені ж позивачем обставини не передбачені діючим законодавством в якості підстав для визнання його недійсним.

Окрім того, ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до істотних умов договору оренди земельної ділянки не відносила обов'язкового зазначення кадастрового номеру земельної ділянки в договорі. Такий обов'язок передбачає діюча редакція цієї статті, у зв'язку з чим, не зазначення в договорі оренди під час його укладення кадастрового номеру земельної ділянки не є підставою для визнання його недійсним. При цьому, колегія суддів враховує, що такий кадастровий номер було зазначено під час укладення сторонами додаткових угод до нього від 14 лютого та 10 березня 2014 року.

Не впливають на суть ухваленого рішення й різні дати укладення одного й того ж договору, оскільки додатковими угодами визначено строк його дії саме з 16 вересня 2008 року.

Також колегія суддів звертає увагу й на те, що сама по собі відмова відповідача від розірвання договору оренди на вимогу позивача ОСОБА_2 не може свідчити про порушення її прав та законних інтересів та бути підставою для звернення до суду з позовом про визнання його недійсним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: А.П. Барильська

Л.В. Митрофанова