АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шкірай М.І.
№ 22-ц/796/696/2017 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 752/5246/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому з урахуванням уточнених вимог просив стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за договором позики в розмірі 14906 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.03.2016 року становить 388603,89 грн., проценти за користування коштами в порядку ст.1048 ЦК України в розмірі 210261,29 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості, що станом на 28.03.2016 року становить 340732,88 грн., а всього 632939,88 грн. та стягнути судовий збір.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.10.2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики в розмірі 632939,88 грн. та судовий збір в розмірі 6604,99 грн., а всього 639544,87 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійснимвідмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в повному обсязі, та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Вказує, що суд першої інстанції не досліджував питання щодо факту, умов та обставин укладення договору позики, в тому числі не витребував дану інформацію та письмовий договір від ОСОБА_3

Посилається на те, що справжня правова природа укладеного договору відображена в зустрічному позові апелянта та полягає в тому, що після припинення спільного проживання апелянта та доньки ОСОБА_3 між сторонами та донькою ОСОБА_3 була досягнута домовленість щодо компенсації їй апелянтом її особистих коштів, витрачених на ремонт квартири апелянта. Така домовленість за наполяганням ОСОБА_3 була оформлена у вигляді розписки ОСОБА_1 від 08.07.2013 року, яку суд необґрунтовано вважав доказом існування відносин позики між сторонами.

В матеріалах справи містяться власноруч написані розписки доньки ОСОБА_3 та квитанції про перерахування апелянтом коштів на її банківський рахунок в розмірі 7843 доларів США та 54470,30 грн., що свідчить про виконання апелянтом протягом 2013-2015 років своїх зобов'язань з компенсації доньці ОСОБА_3 вартості ремонту.

Так, сам ОСОБА_3 поданням заяви про зменшення позовних вимог у даній справі на суму здійсненої відповідачем компенсації, фактично визнав факти викладені у зустрічній позовній заяві, а саме відсутність боргу відповідача перед позивачем та наявність зобов'язань апелянта з компенсації вартості ремонту в квартирі.

Крім того, вказувала на те, що суд першої інстанції безпідставно не залучив до участі у даній справі орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації.

В судовому засіданні відповідач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики суд першої інстанції виходив з того, що станом на 01.01.2014 року відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов'язань за договором позики, а тому вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за договором позики, відсотків за його користуванням та 3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею ст.1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 08.07.2013 року ОСОБА_1 взяв у боргу ОСОБА_3грошові кошти у розмірі 25000 доларів США та зобов'язався їх повернути до 01.01.2014 року, про що свідчить власноручно написана розписка ОСОБА_1 від 08.07.2013 року.

Позивач виконав належним чином свої зобов'язання за договором позики, проте відповідач свої зобов'язання за договором позики станом на 01.01.2014 року в повному обсязі не виконав, борг не повернув, у зв'язку з чим сума основного боргу за договором позики становить 14906 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.03.2016 року становить 388603,89 грн.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до розрахунку наданого позивачем розмір процентів за користування кредитними коштами з урахуванням розміру облікової ставки Національного банку України за період з 08.07.2013 року по 15.08.2016 року складає 210261,29 грн. та 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 08.07.2013 року по 15.08.2016 року складає 1307 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.03.2016 року становить34073,88 грн.

Вказаний розрахунок апеляційною інстанцією перевірений, є обгрунтованим та таким, що відповідає положенням ст.ст.1048, 625 ЦК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Звертаючись із зустрічним позовом до суду позивач ОСОБА_1 зазначав про те, що між сторонами не існувало відносин позики, а розписка від 08.07.2013 року не опосередковувала передачу грошових коштів ОСОБА_3 - ОСОБА_1, та була написана виключно для гарантії компенсації ним коштів для дочки позивача - ОСОБА_4 витрачених нею на ремонт квартири ОСОБА_1

Зазначав про те, що відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України у нього не було вільного волевиявлення на укладення договору позики від 08.07.2013 року, а тому вказаний договір є недійсним відповідно до вимог ст.203, 215 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів вважає вірним такий висновок суду першої інстанції.

Так, в силу вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.ч. 1-5ст.203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Посилання апелянта на те, що між сторонами не існувало відносин позики, а розписка від 08.07.2013 року не опосередковувала передачу грошових коштів позивачем відповідачу колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка, яка була написана ОСОБА_1 підтверджує його боргове зобов'язаннята містить умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та датою отримання коштів.

А тому, вказана розписка підтверджує те, що волевиявлення відповідача було спрямоване саме на укладення договору позики.

Доводи апелянта про те, що судом в судове засідання не викликано позивача ОСОБА_3 для надання особистих пояснень та те, що в судовому засіданні не допитано в якості свідка ОСОБА_5 колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на таке.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, оскільки при зверненні із вказаним позовом ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин на які він посилався в обґрунтування свого позову.

Обставин повернення ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_5 на які посилається апелянт, не можуть слугувати підставою для визнання договору позики недійсним, оскільки з наданих відповідачем копій розписок вбачається, що ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок погашення боргу перед її батьком ОСОБА_3 по розписці від 08.07.2013 року. Перерахування ОСОБА_1 грошових коштів на розрахунковий рахунок ОСОБА_5 і в подальшому зменшення позивачем своїх позовних вимог не свідчить про існування між сторонами будь-яких інших правовідносин.

Посилання апелянта щодо незалучення в якості третьої особи органу опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не стосуються предмету спору та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: