Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 313/1581/14-ц
Провадження № 2/321/7/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Олійника М.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Засько О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № б/н, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов Договору відповідач зобовязання належним чином не виконав, у звязку з чим, станом на 30 червня 2014 року у нього виникла заборгованість в розмірі 5998 грн. 81 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 1082 грн. 45 коп., 4916 грн. 36 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 1450 грн. 69 коп., яка була задоволена судовим наказом Веселівського районного суду Запорізької області від 22 квітня 2008 року, з ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», різниця становить 4548 грн. 12 коп. Крім того заборгованість у ОСОБА_1 включає також і штрафи, відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн., - штраф (фіксована частина), 227 грн. 41 коп. штраф ( процентна складова). Отже, заборгованість до стягнення становить 5275 грн. 53 коп. , яку позивач, разом з судовими витратами, просить стягнути з відповідача.

В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» не зявився, але матеріали справи містять заяву, про розгляд справи без участі представника позивача, наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, про розгляд справи без його участі, заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у наданих ним запереченнях. Так, у відповідності до наданих заперечень проти позову та доповнень до них, відповідач ОСОБА_1 вказав, що він не підписував заяву від 15 грудня 2005 року, що підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи від 27 грудня 2016 року № 4856-16. Крім того, в матеріалах справи відсутній будь-який доказ отримання саме ним суми кредиту, що додатково говорить про не укладення кредитного договору. Тому, на сьогодні кредитний договір від 15 грудня 2005 року № б/н, на який як на підставу посилається позивач, вчинений неуповноваженою особою та у звязку із не переданням коштів не породжує для нього, жодних юридичних наслідків, оскільки фактично є неукладеним. В звязку із цим вважає відсутні підстави для задоволення даного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням не явки сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства в установлений строк відповідно до умов договору.

При порушенні зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).

Стаття 202 ЦК України визначає поняття правочину: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а відтак є правочином.

За положеннями ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Як передбачено ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 розяснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочин між фізичною особою та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (правочини, які повністю виконуються у момент їх вчинення), належить вчиняти письмово.

При цьому, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій, якщо він підписаний сторонами (ч. 2 ст. 207 ЦК України).

На підтвердження факту укладення кредитного договору та отримання відповідачем грошових коштів, позивач надав: заяву ОСОБА_1 від 15 грудня 2005 (т. 1 а.с. 6), копію умов і правил надання банківських послуг (т.1 а.с.7-12), розрахунок заборгованості за договором від 15 грудня 2005 року (т.1 а.с.14-16).

Під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_1 заперечував проти позову та надавав пояснення про те, що кредитний договір з позивачем він не укладав та не підписував його, кредитних коштів в ПАТ КБ «ПриватБанк» він не брав. Для підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 просив суд призначити по справі судову почеркознавчу експертизу.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд має сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особами, які беруть участь у справі, в реалізації їх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Так, 12 вересня 2016 року ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області області було задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої було поставлені питання: Чи виконано підпис у Заяві позичальника від 15 грудня 2005 року самим ОСОБА_2 чи іншою особою? (т. 2 а.с. 109).

Відповідно до висновку № 4856-16 від 27 грудня 2016 року, підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис» після друкованого тексту: «Я ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Я виражаю згоду, що ця Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між мною та банком договір про надання банківських послуг» у заяві № б/н від 15 грудня 2005 року, - виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису (а.с. 129-134).

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на

засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач, ПАТ «КБ «ПриватБанк» не надав належних та допустимих доказів для спростування висновку експерта та не заявив клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, у разі незгоди з висновками проведеної експертизи.

Так, для проведення судової почеркознавчої експертизи, експертній установі було надано: матеріали цивільної справи; оригінал заяви позичальника від 15 грудня 2005 року укладена між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, документи з вільними з разками підпису ОСОБА_1: виписку повідомлення від 03 жовтня 2013 року до договору про комплексне обслуговування фізичних осіб у ПАТ «КБ «Надра», шість документів польською мовою, датовані 1212 року, експерементальні зразки почерку та підпису ОСОБА_1, що відібрані 12 вересня 2016 року секретарем судового засідання.

Експерта попереджено про кримінальну відповідальність відповідно до ст. ст.ст. 384, 385 КК України.

Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень від 08.10.1998 року № 53/5 передбачено, що під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз, а також нормативно-правові акти та нормативні документи (міжнародні, національні та галузеві стандарти, технічні умови, правила, норми, положення, інструкції, рекомендації, переліки, настановчі документи Держспоживстандарту України), а також чинні республіканські стандарти колишньої УРСР та державні класифікатори, галузеві стандарти та технічні умови колишнього СРСР, науково-технічна, довідкова література, програмні продукти тощо.

Визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик, (методів дослідження) належить до компетенції експерта.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як розяснено в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 25 травня 1998 року № 15, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене і оцінивши висновок № 4856-16 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 27 грудня 2016 року суд вважає, що даний висновок відповідає встановленим вимогам чинного законодавства, є чітким та обґрунтованим, тому приймає його в якості належного та допустимого доказу по даній справі.

За таких обставин суд вважає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач підписував кредитний договір, фактично отримував кредитні кошти та користувався грошовими коштами позивача.

Аналіз наведених норм права та з урахуванням встановлених у справі обставин дає підстави стверджувати, що кредитний договір, який складається із заяви від 15 грудня 2005 року про відкриття 15 грудня 2005 року карткового рахунку та Умов і правил надання банківських послуг, які є складовою частиною кредитного договору від 15 грудня 2005 року, відповідач не підписував, тому є обґрунтовані підстави вважати, що вказаний правочин у формі кредитного договору не вчинявся та є неукладеним. Отже, вказаний у позові правочин, який відповідач ОСОБА_1 не підписував, не може бути спрямований на реальне настання правових наслідків, зазначених у ньому, у звязку з чим, суд вважає недоведеним посилання позивача в на те, що відповідач фактично отримав кредитні кошти, але не повернув їх банку відповідно до умов договору.

Посилання ПАТ «КБ «ПриватБанк», як на підставу задоволення своїх позовних вимог на виписку по рахунку (т.1 а.с. 44-59) та на те, що відповідач частково погашав заборгованість, що нібито свідчить про визнання ним кредитного боргу, суд ставиться критично, враховуючи, що відповідач проти цього категорично заперечує, а сам позивач не довів, яким чином проводилось вказане погашення: чи то шляхом внесення готівки до каси банку, чи списанням коштів з рахунку. Крім того. вказана виписка викликає сумнів відносно того, що саме ОСОБА_1 були зроблені зазначені операції по оплаті кредитних коштів. Позивачем, в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору і обовязку відповідача з повернення коштів, які не були ним фактично отримані.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в даному випадку, враховуючи висновок експерта за № 4856-16 від 27 грудня 2016 року, згідно до якого підпис від імені ОСОБА_1 у заяві за № б/н від 15 грудня 2005 року виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою, з наслідуванням його справжнього підпису, кредитний договір між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 15 грудня 2005 року не був укладений і відповідно не може бути спрямований на реальне настання правових наслідків з підстав, передбачених ч. 3 ст. 203, ч. 2 ст. 207 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не підписувався, а тому підстав для задоволення позовних вимог позивача суд не вбачає.

Враховуючи положення п. 4 ч. 1 ст. 79, ч. 1, 2 ст. 86, ч.1 ст. 88 ЦПК України, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті почеркознавчої експертизи в розмірі 4236 грн. 80 коп., що підтверджується відповідною квитанцією (т. 2 а.с. 123).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 131, 208-209, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судово - почеркознавчої експертизи в сумі 4236 (чотири тисячі двісті тридцять шість) грн. 80 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_3