Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/5099/15-ц

Номер провадження2/711/36/17

05 січня 2017 року

Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючий суддя: Дунаєв С.О.

при секретарі: Нарадько Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та похідних від нього договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - Бондар О.Б., яка діє на підставі довіреності від 15.10.2014р. - звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 01.09.2008р. було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким позичальник отримав кредит в іноземній валюті в сумі 56420доларів США (далі - дол.). На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 01.09.2008р.. Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань з повернення кредиту та процентів за його використання банк заявив вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка не була виконана відповідачами. У зв'язку з цим банк звернувся до суду з позовом з вимогою про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитом та процентам в розмірі 48770,44дол. та пені в сумі 22720,65грн. Також представник позивача просив стягнути з відповідачів судові витрати з оплати судового збору.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав та надав суду заперечення /а.с.129-145 т.2/. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту надання йому кредитних коштів; неналежним чином здійснено розрахунок заборгованості, оскільки такий розрахунок не підтверджується відповідними доказами; порушено вимоги законодавства про захист прав споживачів при укладанні кредитного договору та порушено процедуру здійснення розрахунково-касових операцій, оскільки не відкривалося поточного рахунку позичальнику в іноземній валюті. Також відповідач заявив зустрічний позов до позивача /а.с.34-64 т.2/, в якому просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 01.09.2008р., додаткові угоди до цього договору - №1 від 21.06.2010р., №2 від 01.03.2013р., та договори в забезпечення виконання кредитних зобов'язань - договір поруки №226732 від 01.09.2008р. та іпотечний договір від 01.09.2008р., як такі що укладені на забезпечення недійсного договору. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач послався на те, що кредитний договір ним було укладено під впливом обману з боку позивача, оскільки останнім порушено вимоги законодавства про захист прав споживачів та не надано позичальнику в письмовій формі об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту, інформації про наявні інші форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, орієнтовану сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, необхідність здійснення оцінки майна, яким забезпечується зобов'язання позичальника, податковий режим сплати відсотків, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, валютні ризики та інше. Також відповідач зазначив про порушення банком вимог щодо недопустимості надання споживчих кредитів в іноземній валюті та без отримання індивідуальної ліцензії на операцію кредитування, що свідчить про те, що укладений правочин порушує публічний порядок, а тому є нікчемним. Крім того, відповідач в зустрічному позові зазначив про несправедливість умов договору по відношенню до нього в частині його відповідальності.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги також не визнав та заявив в суді зустрічний позов, в якому просив визнати його поруку такою, що припинена. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 01.03.2013р. між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, якою змінено схему погашення кредиту на ануїтетну та встановлено обов'язок позичальника погашення кредиту шляхом сплати щомісячних платежів в розмірі 532дол. на місяць. Також зазначеною додатковою угодою було змінено умови нарахування відсотків на прострочену суму основного боргу і передбачено нарахування подвійної відсоткової ставки на таку суму, що свідчить про збільшення обсягу зобов'язання позичальника, а відтак потребує обов'язкового погодження поручителя на такі зміни. Додаткову угоду №1 від 01.03.2013р. до договору поруки, яка передбачає згоду поручителя на зміну умов кредитного договору від 01.09.2008р., ОСОБА_2 не підписував, оскільки наявний на цій угоді підпис зроблений не ним, а іншою особою, а тому вважає, що його порука є припиненою.

В судовому засіданні представник позивача - Шульга П.М., який діє на підставі довіреності від 27.09.2016р. /а.с.13 т.2/ - підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Зауважив, що банком належним чином дотримано всіх вимог законодавства при укладанні кредитного договору з ОСОБА_1 та виконано свої зобов'язання належним чином шляхом перерахування кредитних коштів на банківський рахунок позичальника. Всі умови кредитування погоджені між сторонами належним чином із дотриманням всіх вимог законодавства. Вважає, що підстав для визнання договору недійсним немає, а тому у зустрічному позові ОСОБА_1 необхідно відмовити. Вимоги по зустрічному позову ОСОБА_2 вважає необґрунтованими та недоведеними, оскільки зміни до договору поруки підтверджуються укладеним між банком та поручителем додаткової угодою від 01.03.2013р.. Окремо зауважив, що договором поруки від 01.09.2008р. взагалі передбачалася можливість внесення змін до умов кредитного зобов'язання позичальника без погодження з поручителем. Тож у зустрічному позові ОСОБА_2 просив також відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що поручався за ОСОБА_1 під час укладання ним договору кредиту, але на зміни до цього договору, що внесені додатковою угодою від 01.03.2013р., не погоджувався та не підписував додаткової угоди №1 від 01.03.2013р. до договору поруки. Просив відмовити у позові банку та задовольнити зустрічні позову відповідачів.

Представники відповідачів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють на підставі довіреностей від 05.12.2016р. та від 13.12.2016р. /а.с.14, 15 т.2/ - пояснили, що вимоги банку є необґрунтованими та безпідставними, оскільки базуються на договорі, якій суперечить закону, а тому є недійсним. Зауважили, що ОСОБА_1 не отримував кредитних коштів та не здійснював платежів з погашення кредиту. Просили відмовити банку у позові. Зазначили, що зустрічні позови відповідачів підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому просили не застосовувати наслідки недійсності правочину у вигляді покладання на ОСОБА_1 зобов'язання повернення суми кредиту, оскільки він його не отримував.

Відповідач ОСОБА_1, будучи присутнім в залі судових засідань під час розгляду справи, відмовився від надання будь-яких пояснень, зазначивши що перебуває в якості вільного слухача, а представництво його інтересів здійснюють представники.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

01.09.2008р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за яким банк зобов'язувався надати відповідачеві кредит в іноземній валюті в сумі 56420дол. /а.с.5-6/.

Умовами кредитного договору передбачено, що банк надає кредит 01.09.2008р. у вигляді одного траншу в розмірі 56420дол. шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 в банку (п..1.2.1-1.2.5 договору). Сторони визначили цільове використання кредиту - для особистих потреб позичальника, а саме придбання житла (п.1.2.6). Процентна ставка за кредитом складає 12,5% річних (п.1.2.9).

Повернення кредиту мало здійснюватись згідно графіку погашення кредиту, який є додатком №1 до договору, у строк до 31.08.2029р. (п.1.2.8) /а.с.7-12 т.1/.

Сплату відсотків за користування кредитом встановлено з 01 по 20 число кожного місця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти (п.1.2.10).

Сторони визначили, що кредитний договір укладений на умовах споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», затверджених рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ «УкрСиббанк» (Протокол №243 від 21.08.2008р.) /а.с.13-25 т.1/.

При укладанні договору сторони погодили графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту, що є додатком №2 до договору і є його невід'ємною частиною /а.с.150-154 т.2/.

01.09.2008р. в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №226732 /а.с.29-31 т.1/. Умови зазначеного договору поруки передбачено солідарну відповідальність поручителя перед банком за невиконання позичальником усіх його зобов'язань (п.п.1.1, 1.4 договору поруки). Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що порука діє до повного припинення всіх зобов'язань позичальника.

01.09.2008р. ПАТ «УкрСиббанк» на поточний рахунок НОМЕР_1, відкритий на ім'я ОСОБА_1, було зараховано кредитні кошти в розмірі 56420дол, що еквівалентно 273422,60грн, що підтверджується меморіальним ордером № /а.с.89 т.2/. Отже банк належним чином виконав свої зобов'язання з надання кредиту. При цьому суд відхиляє зауваження представників відповідачів щодо недопустимості такого доказу, оскільки цей доказ відповідає вимогам п.4.6, 4.8 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління НБУ від 18.06.2003р. №254, як роздрукований варіант електронного меморіального ордеру, що є первинним документом бухгалтерського обліку.

Також судом встановлено, що 01.09.2008р. ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1. Вартість квартири за договором визначена в розмірі 341760грн з визначенням еквіваленту в доларах США - 70000. При цьому п.2.3 цього договору сторони обумовили, що на момент укладання договору ОСОБА_1 передав продавцю суму коштів, що еквівалентна 14000дол., а іншу частину в еквіваленті 56000дол. він зобов'язується передати протягом одного банківського дня після підписання цього договору. Представник відповідача визнала ту обставину, що ОСОБА_1 своєчасно і в повному обсязі розрахувався за купівлю квартири і на теперішній час є її власником, хоча наполягала на тому, що такий розрахунок був проведений не за рахунок кредитних коштів. Натомість аналіз змісту кредитного договору від 01.09.2008р. (п.п.1.2.6, 2.1) свідчить, що метою отримання кредиту було придбання ОСОБА_1 саме цієї квартири, про що свідчить зазначення її в кредитному договорі в якості предмету застави на його забезпечення. Отже здійснення ОСОБА_1 розрахунку за купівлю квартири є свідченням того що після 01.09.2008р. в нього були в наявності кошти, що еквівалентні сумі в 56000дол..

21.06.2010р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту, яким сторони змінили строк сплати процентів і визначили, що сплата процентів здійснюється з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти /а.с.26 т.1/.

01.03.2013р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту, яким сторони змінили умови виконання кредитних зобов'язань і визначили, що погашення кредиту та сплата відсотків з 01.03.2013р. відбуватиметься шляхом внесення ануїтетних платежів в розмірі по 532дол. на місяць /а.с.27-28 т.1/. Пунктом 1 цієї угоди передбачено, що в системі обліку банку реєстраційний номер кредитного договору може бути змінений з 0 на 1. Цією ж угодою сторони визначили новий графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту /а.с.156-159 т.2/.

01.03.2013р. між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки від 01.09.2008р., яким поручитель погодився із змінами, внесеними до основного кредитного договору /а.с.32 т.1/. При цьому твердження ОСОБА_2 щодо того, що він не підписував цієї угоди, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Натомість факт укладання такої угоди поручитель визнавав звертаючись до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою, що вбачається з описової частини рішення цього суду від 15.08.2016р. /а.с.163-167 т.1/, яке набрало законної сили, а тому з огляду на положення ч.3 ст.61 ЦПК, суд вважає, що факт підписання ОСОБА_2 додаткової угоди №1 від 01.03.2013р. є доведеним.

Як вбачається з наданих позивачем довідок-розрахунків заборгованості в період з вересня 2008р. по червень 2014р. /а.с.56-57, 58-61/ позичальником не було допущено прострочень щомісячних платежів з повернення кредиту та відсотків за його користування, за виключенням кількох випадків. Натомість, починаючи з червня 2014р. ОСОБА_1 систематично не здійснював належних щомісячних платежів на погашення кредитної заборгованості /а.с.62-65 т.1/.

26.02.2015р. банк надіслав вимогу відповідачам про погашення простроченої заборгованості в сумі 667,83дол за кредитом та 3585,74дол. за процентами протягом 31 календарного дня з дати одержання вимоги, а у випадку нездійснення такого погашення, то з наступного дня після закінчення цього строку вимагав дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів за його користування в сумі 46931,35дол. Проте ці вимоги залишились без задоволення.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_1 своїх кредитних зобов'язань станом на 27.05.2015р. утворилась заборгованість в розмірі 48770,44дол., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 43345,61дол., за відсотками - 55424,83дол /а.с.66 т.1/. Також банком розраховано пеню відповідно до п.4.1 Правил споживчого кредитування позичальників, в розмірі 22720,65грн, яка складається з пені за несвоєчасне погашенню кредиту - 3570,01грн, відсотків - 19150,64грн /а.с.66 т.1/.

Тож між сторонами існує спір, який виник з кредитних правовідносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі -ЦК), Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-ХІІ), умовами, укладених між сторонами договорів, та положеннями інших нормативно-правових актів України.

З урахуванням обставин справи та доводів сторін суд дійшов висновку, що позов банку підлягає частковому задоволенню, а зустрічні позови не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.3 ЦК цивільні правовідносини регулюються на засадах свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності. Зі змісту ст.6 ЦК випливає, що питання, які не врегульовані між сторонами умовами укладеного договору, регулюються положеннями закону.

Відповідно до положень ст.ст.526, 629 ЦК умови договору є обов'язковими для сторін, а зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до таких умов.

Статтею 204 ЦК передбачено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Даючи оцінку доводам представників відповідачів щодо невідповідності умов кредитного договору положенням Закону №1023-ХІІ, як підставу для визнання його недійсним, суд зауважує, що особливістю договірних відносин є наявність домовленості між їх учасниками, внаслідок якої сторони, реалізуючи свою волю, погоджують певний порядок та умови регулювання їх відносин, внаслідок чого такі умови стають для них обов'язковими. Підписуючи кредитний договір від 01.09.2008р. ОСОБА_1 погодився із запропонованими банком умовами кредитування. Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено, що на дату його укладання позичальник ознайомлений з усіма тарифами банку, перед укладанням договору отримав інформаційний лист згідно вимог Закону №1023-ХІІ, ознайомлений та погоджується з усіма умовами додатків до договору, отримав оригінал договору з усіма додатками в день його підписання. Судом встановлено, що всі додатки до кредитного договору підписані ОСОБА_1, що є підтвердженням про його обізнаність та погодження з їх змістом.

Додаток №1 до кредитного договору - «Графік погашення кредиту» - передбачає конкретні суми максимально допустимого залишку заборгованості за кредитом шляхом помісячного зазначення суми залишку заборгованості за тілом кредиту на крайню дату здійснення платежу з його повернення. Зазначені в ньому суми свідчать про те, що первинно сторонами узгоджене щомісячне здійснення погашення кредиту в сумі 223,89дол, що відповідає значенням зазначеним у додатку №2 до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Додаток №2 також викладений належним чином і містить доступну і зрозумілу інформацію щодо розміру щомісячних платежів (як з погашення основної суми кредиту так і процентів за його користування), сукупну вартість таких платежів, абсолютне значення вартості кредитної послуги і реальну відсоткову ставку. Форма та зміст зазначеного додатку повністю відповідають вимогам, викладеним в Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007р. №168.

Зазначені обставини свідчать про те, що банком на момент укладання кредитного договору належним чином забезпечено інформування позичальника про усі істотні умови надання кредитної послуги.

Також є цілком зрозумілі та доступні для належного сприйняття звичайним споживачем умови Правил споживчого кредитування позичальників, затверджені Продуктово-тарифним комітетом АКІБ «УкрСиббанк» (протокол №243 від 21.08.2008р.) (далі - Правила). Про їх застосування до регулювання договірних відносин між банком та позичальником зазначено безпосередньо в п.1.1.1 кредитного договору. Тож підписуючи цей договір ОСОБА_1 погодився з такими Правилами. При цьому та обставина, що укладений між сторонами договір споживчого кредиту за своєю сутністю є договором іпотечного кредитування, оскільки кредитні кошти надавались з метою придбання нерухомого майна, яке передане в іпотеку на забезпечення зобов'язань за цим договором, не є підставою для неможливості застосування цих Правил для врегулювання договірних відносин між сторонами. В Правилах чітко зазначено, що вони застосовуються до договорів про надання споживчого кредиту (з Правилами), що відповідає назві договору, укладеного банком з ОСОБА_1 01.09.2008р..

Пунктом 7.2 Правил передбачено, що позичальник підписанням Договору про надання споживчого кредиту (з Правилами) підтверджує, що 1) повністю розуміє та вважає справедливим щодо себе всі умови Договору, свої права та обов'язки і погоджується з ними, 2) усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту. Пунктом 7.3 передбачено, що дані Правила є загальнодоступними.

Тож зазначене свідчить, що ОСОБА_1 на момент укладання кредитного договору не був обмежений в отриманні будь-якої інформації щодо всіх умов кредитування, їх змісту та наслідків, пов'язаних з неналежних їх виконанням.

Щодо відповідності укладеного між банком та ОСОБА_1 кредитного договору вимогам положень ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», то суд зауважує, що ця норма стосується договору про іпотечний борг (договір іпотеки), а не щодо правочину за основним зобов'язанням, виконання якого забезпечується іпотекою.

Крім того, про прийняття умов кредитування та визнання їх належними і справедливими щодо себе свідчить і подальше укладання ОСОБА_1 з банком додаткових угод до кредитного договору, якими сторони змінювали умови регулювання покладених на них зобов'язань, що свідчить про вільний договірний характер відносин між сторонами, допустимість компромісного їх регулювання і спростовує доводи представників відповідача про неможливість ОСОБА_1 приймати участь у зміні умов кредитування, як учасника договору-приєднання.

Про неоспорюваний характер умов кредитного договору свідчить і та обставина, що ОСОБА_1, як позичальник, заявив вимогу про визнання договору недійним лише після спливу 8 років з моменту його укладання. Відтак доводи відповідача щодо того, що кредитний договір укладений ним під впливом обману з боку банку суд вважає необґрунтованими.

Також є необґрунтованими доводи відповідача щодо порушення публічного порядку під час укладання кредитного договору. В цьому контексті суд зауважує, що на момент його підписання законом не заборонялося надання споживчих кредитів у валюті. Крім того, згідно зі статтею 2 Закону України від 07.12.2000р. №2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, НБУ на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. №483 (далі - Положення). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. №483, у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої НБУ надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії НБУ. Отже, надання банком кредиту в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії і письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, що видаються НБУ, є правомірним, а така кредитна операція індивідуальної ліцензії не потребує.

Також необґрунтованими є доводи сторони відповідача щодо порушення банком встановленої законом заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Закон України від 22.09.2011р. №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який встановив зазначену заборону набрав чинності з 16.10.2011р.. Пунктом 2 Прикінцевих положень зазначеного Закону передбачено, що його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, а відтак зазначені обмеження не застосовуються до укладеного між сторонами кредитного договору. Укладання сторонами додаткової угоди №2 від 01.03.2013р. не є укладанням нового договору, а лише змінює умови повернення кредиту за основним договором, а відтак укладання такої угоди не є порушенням вимог діючої на той час норми а.3 ч.1 ст.11 Закону №1023-ХІІ.

Не є порушенням прав споживача і зміна схеми повернення кредиту з класичної на ануїтетну, внаслідок чого збільшилась сума абсолютного значення подорожчання кредиту. В цьому контексті суд зауважує, що застосування класичної і ануїтетної схеми повернення кредитних коштів мають свої переваги і недоліки. Ануїтена схема дійсно передбачає збільшення загальної вартості кредиту, проте має свої переваги, оскільки дозволяє рівномірно розподілити фінансове навантаження на позичальника на весь період кредитування. З огляду на те, що банк та позичальник не обмежені у внесенні змін до умов кредитного договору, в тому числі і таких, внаслідок яких збільшується вартість кредитної послуги, укладали додаткову угоду №2 від 01.03.2013р. вільно, під час її укладання позичальника було повідомлено про умови та наслідки таких змін, що підтверджується погодженням ним нового графіку та сукупної вартості кредиту, то доводи сторони відповідача про порушення його прав, як споживача, є також необґрунтованими. При цьому суд звертає увагу, що всупереч вимог ч.1 ст.60 ЦПК відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що він на такі зміни погодився не за власною волею.

Суд зауважує, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин доводи відповідача ОСОБА_1 по зустрічному позову про недійсність кредитного договору від 01.09.2008р. є необґрунтованими і з підстав, зазначених у зустрічному позові, такий договір не підлягає визнанню недійсним. Враховуючи, що вимога про визнання недійсними інших договорів (укладених на забезпечення виконання основного договору) та додаткових угод (про внесення змін до основного договору) ґрунтується на недійсності основного договору, то вимоги про визнання їх недійсними також не підлягають задоволенню.

Таким чином, умови кредитного договору є дійсними і мають виконуватись його сторонами належним чином.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Однією з основних ознак для набуття позичальником зобов'язань з повернення кредиту та процентів за його користування є виконання кредитором свого зобов'язання з надання кредиту, тобто отримання боржником кредиту, що має бути підтверджено відповідними доказами. Натомість, суд вважає необґрунтованими доводи представників відповідачів щодо ненадання банком суду доказів на підтвердження факту надання кредиту. Наданий суду меморіальний ордер від 01.09.2008р. /а.с.89 т.2/, наявність укладених між банком та позичальником додаткових угод від 21.06.2010р. та від 01.03.2013р. до кредитного договору, набуття позичальником у власність квартири за договором від 01.09.2008р. в сукупності свідчать про те, що ОСОБА_1 отримав від ПАТ «УкрСиббанк» кредитні кошти шляхом зарахування їх на його поточний рахунок. При цьому про наявність відкритого на ім'я ОСОБА_1 поточного рахунку в ПАТ «УкрСиббанк» свідчить зазначення такого рахунку в особистих реквізитах позичальника у кредитному договорі /а.с.6 т.1/. Тож суд вважає доведеною ту обставину, що на момент укладання договору ОСОБА_1 вже мав відкритий в ПАТ «УкрСиббанк» особистий поточний рахунок НОМЕР_1. У свою чергу відповідач всупереч вимог ч.1 ст.60 ЦПК не довів протилежного.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено судом, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 кредитним договором передбачений обов'язок позичальника з 01.03.2013р. повертати кредит шляхом здійснення щомісячних ануїтетних платежів, тобто платежу, який розрахований на погашення частини основної кредитної заборгованості та процентів за його користування. Натомість відповідач допустив порушення свого зобов'язання, оскільки прострочив здійснення платежів, а з червня 2014р. майже не здійснював відповідних платежів.

Тож вимога позивача про дострокове повернення кредиту та процентів за його використання ґрунтується на законі та передбачена умовами кредитного договору (розділ 6 Правил), а тому підлягає задоволенню.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором /а.с.56-66 т.1/ відповідає умовам такого договору. У рахуванням того, що відповідач ОСОБА_1 заперечує здійснення будь-яких платежів з повернення кредиту, то у суду відсутні підстави вважати, що позивачем не враховані якісь суми з погашення кредиту.

Стосовно вимоги про стягнення заборгованості у валюті суд зауважує наступне. Згідно ч.1 ст.192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Натомість ст.533 ЦК передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

В позовній заяві позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за його користування у доларах США, а неустойки - в гривні.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.14 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як встановлено судом, позивач має банківську ліцензію №75 від 24.12.2001р. та дозвіл на здійснення валютних операцій із залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України /а.с.67-70 т.1/. За таких обставин використання іноземної грошової одиниці - долар США - за кредитним договором, укладеним між сторонами, як засобу платежу не суперечить національному законодавству. Отже, вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його використання саме в іноземній валюті підлягають задоволенню. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10.02.2016р. по справі №6-1680цс15.

Щодо вимог про стягнення пені, то таке право кредитора передбачено пунктом 4.1 Правил як наслідок прострочення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, а відтак позивач має право вимагати від позичальника сплати такої пені. При цьому доводи представників відповідача щодо неможливості застосування такого розміру пені є необґрунтованими, оскільки суперечать вимогам укладеного між сторонами кредитного договору.

Вирішуючи питання про стягнення неустойки суд зауважує, що статтею 617 ЦК передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Пеня за прострочку погашення кредиту і процентів розрахована позивачем за період з липня 2014р. по квітень 2015р., тобто в межах річного строку, що передує вимозі банку про дострокове виконання позичальником основного зобов'язання за кредитним договором, і складає 22720,65грн. За таких обставин вимога про стягнення пені за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором на підставі ст.ст.550, 611 ЦК підлягає задоволенню.

Таким чином вимога про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором заявлена до відповідача - ОСОБА_1 - є законною і обґрунтованою, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Щодо відповідальності поручителя, то суд звертає увагу на наступне.

Укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 договором поруки передбачено, що поручитель несе повну солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов'язання позичальником за кредитним договором. Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що порука діє до повного припинення всіх зобов'язань позичальника за кредитним договором.

У зв'язку із зміною умов основного кредитного договору (на підставі додаткової угоди №2 від 01.03.2013р.) між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 від 01.03.2013р. до договору поруки. При цьому як вже зазначав суд, доводи поручителя щодо того, що він не підписував таку додаткову угоду суд не приймає, оскільки всупереч вимог ч.1 ст.60 ЦПК відповідачем не доведено зазначеної обставини належними та допустимими доказами, а наявні в матеріалах справи докази (рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.08.2016р.) свідчать про зворотне. Крім того, п.2.1 договору поруки від 01.09.2008р. поручитель погодився із тим, що до основного договору можуть вноситись зміни без додаткового погодження з ним. Тож вимоги по зустрічному позову ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

За змістом ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст.554 ЦК поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 25 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором (оскільки відповідальність поручителя наступає у разі порушення зобов'язання позичальником), тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого ч.4 ст.559 ЦК шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань. Саме така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 29.06.2016р. по справі №6-272цс16.

При цьому суд зауважує, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Зазначена правова позиція викладена у постановах ВСУ від 11.11.2015р. по справі №6-2056цс15, від 09.09.2015р. по справі №6-933цс15.

Банк пред'явив вимогу до поручителя 26.02.2015р. шляхом направлення її в письмовому вигляді, а тому зобов'язання поручителя охоплюється шестимісячний період, що передує цьому строку, тобто з 26.08.2014р..

За таких обставин порука відповідача - ОСОБА_2 - щодо періодичних платежів, які був зобов'язаний здійснити позичальник у червні та липні 2014р. (два платежі по 532дол.) припинилася, а вимога кредитора про дострокове виконання основного зобов'язання за кредитним договором заявлена поза межами строку поруки, тому позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанку» до поручителя підлягають задоволенню частково.

Таким чином, загалом позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільно-процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір в розмірі 3654грн. З обставин справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Тож з урахуванням принципу пропорційності відносно загального обсягу позовних вимог, відповідачі мають відшкодувати позивачеві понесені судові витрати в рівних частках, тобто по 1788грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодекс України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 01.09.2008р. в розмірі 47706 (сорок сім тисяч сімсот шість) доларів 44 (сорок чотири) центи США та пеню в розмірі 22720 (двадцять дві тисячі сімсот двадцять) гривень 65 (шістдесят п'ять) копійок.

Додатково стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту №0 від 01.09.2008р. в розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) долари США.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою та вимог ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та похідних від нього договорів недійсними - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» по 1788 (одна тисяча сімсот вісімдесят вісім)грн. з кожного в якості відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: С. О. Дунаєв