Справа № 157/1573/16-ц Провадження № 22-ц/773/374/17 Головуючий у 1 інстанції: Антонюк О.В.
Категорія: 50 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А. ,

суддів - Шевчук Л.Я., Федонюк С.Ю.,

секретар судового засідання Кирилюк О.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на навчання неповнолітнього сина за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 січня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів на неповнолітніх дітей, а також про стягнення додаткових витрат на неповнолітнього сина, який навчається.

Ухвалами суду від 03.11.2016 року та 30.11.2016 року провадження в справі в частині позовних вимог про зміну розміру аліментів зупинено.

Ухвалою суду від 07 грудня 2016 року роз`єднано в окремі провадження позовні вимоги ОСОБА_1 про зміну розміру стягуваних аліментів та про стягнення додаткових витрат на навчання неповнолітнього сина.

Позивач в обґрунтування позовних вимог про стягнення додаткових витрат на навчання неповнолітнього сина зазначає, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2000 року по 2002 рік. Після розірвання шлюбу вони продовжували спільно проживати у громадянському шлюбі до 2012 року. Від спільного подружнього життя у них народилось є троє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Судовим наказом від 31 липня 2012 року з відповідача стягнуто на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі тридцяти відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно до досягнення ними повноліття. Основний тягар по утриманню дітей несе вона, оскільки діти проживають з нею, однак достатніх коштів для забезпечення їх потреб не має. Відповідач працевлаштований, має регулярний стабільний дохід як за місцем своєї основної роботи в Камінь-Каширському ВУЖКГ, так і за місцем служби по контракту в Камінь-Каширському районному військовому комісаріаті. Їхня дочка ОСОБА_5 має вроджене захворювання очей, потребує постійного стаціонарного лікування, яке вона проходить двічі на рік та потребує значних коштів на це лікування. Старший син ОСОБА_4 у 2016 році поступив на платну форму навчання до Луцької філії Товариства з обмеженою відповідальністю Медичний коледж «Монада», за 4 місяці навчання нею сплачено 6100 грн. та сплачено 450 грн. за договором добровільного страхування від нещасних випадків.

Оскільки подальше здобуття освіти та отримання певної кваліфікації свідчить про розвиток здібностей дитини за обраною майбутньою спеціальністю, підготовку її до самостійного життя, тому просила витрати в розмірі 1/2 від суми 6550 грн., понесені нею на навчання сина ОСОБА_7 стягнути з відповідача, тобто витрати в розмірі 3275 грн.

Крім того, просила суд зобов`язати відповідача фінансувати витрати на навчання сина наперед (у разі продовження навчання) періодично, зі стягненням 1/2 частини додаткових витрат на навчання дитини, а саме стягнути 4575 грн. зі строком сплати цих коштів до 31 грудня 2016 року; 8375 грн. - до 20 серпня 2017 року; 9125 грн. - до 20 серпня 2018 року.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 січня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_1 в даній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволені позову в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що витрати пов`язані з навчанням неповнолітньої дитини при здобуті спеціальної освіти, не є тими додатковими витрати можливість стягнення яких передбачена ст. 185 СК України, на яку посилається позивач.

Проте, такі висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення , виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі є батьками ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до свідоцтва про народження, який на даний час є неповнолітнім.

Наказом Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 31 липня 2012 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання дітей ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення ними повноліття, починаючи з 30 липня 2012 року.

Відповідно до договору про навчання від 05 серпня 2016 року, ОСОБА_4 є студентом Луцької філії Товариства з обмеженою відповідальністю Медичний коледж «Монада», відділення «Стоматологія ортопедична», навчання платне, перший навчальний рік15250 грн., другий навчальний рік 16750 грн., третій навчальний рік18250 грн., термін навчання три роки з 01 вересня 2016 року по 05 липня 2019 року.

З копій квитанцій від 05 серпня 2016 року та від 05 січня 2017 року вбачається, що позивачем сплачено за навчання сина ОСОБА_7 у медичному коледжі 12200 грн. (6100 грн. + 6100 грн.). Також нею сплачено у відповідності до договору про навчання від 05 серпня 2016 року та договору добровільного страхування від нещасних випадків від 05 серпня 2016 року страховий платіж в сумі 450 грн. (копія квитанції від 05 серпня 2016 року).

Частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналізуючи зазначені норми Закону, слід дійти висновку про те, що участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька, матері незалежно від сплати ним нею аліментів і Закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі таких витрат, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитини у разі спору.

Під час розгляду справи встановлено, що неповнолітній син ОСОБА_11 проживає з матір`ю, знаходиться на повному її утриманні, а також навчається в медичному коледжі на платній основі, за навчання сплачує позивач, крім того у позивача на утримані перебуває ще двоє неповнолітніх дітей.

Отже додаткові витрати, пов`язані з навчанням дитини зумовлюються особливими обставинами, оскільки спрямовані на розвиток здібносте дитини - її навчання.

В суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, що йому відомо про навчання сина ОСОБА_11 , кошти на оплату такого навчання він не надає, оскільки син його про це не прохав. Вважає, що позивач не буде правильно використовувати кошти, що стягуватимуться, як додаткові витрати.

Статтею 3 Конвенції ООН "Про права дитини" передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. (ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначає).

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідач крім аліментів, які стягнуті на підставі судового наказу, інших коштів позивачу не надає, хоча має змогу, оскільки відповідно до довідок про доходи працює радіотелеграфістом у Волинському обласному військовому комісаріаті та отримує заробітну плату в розмірі 7244, 80 грн. на місць, а також робітником по благоустрою Камінь - Каширського виробничого управління житлово-комунального господарства та отримує 1479,12 грн. на місць. Отже в середньому відповідач отримує 9000 тис. заробітної плати на утриманні немає інших малолітніх дітей, а тому на думку колегії суддів може надавати фінансову допомогу в розмірі 800 грн. щомісячно починаючи з 30 серпня 2016 року і до досягнення ОСОБА_11 повноліття.

Визначаючи розмір додаткових витрат, які підлягають стягненню з відповідача в користь позивача на утримання сина ОСОБА_11 , колегія суддів враховує, як прибутки відповідача, так і прибутки позивача, які є значно нижчими. Також суд бере до уваги на явність на утриманні у ОСОБА_1 двох неповнолітніх дітей, які мають проблеми зі здоров`ям та відсутність будь-яких утриманців у ОСОБА_3 ..

Колегія суддів, ухвалюючи про стягнення з відповідача в користь позивача по 800 грн. щомісячно також бере до уваги вартість навчання неповнолітнього ОСОБА_11 , яка підтверджена відповідним договором, та враховує, що витрати на утримання дітей батьки несуть у рівних частинах.

Також суд вважає, що для правильності та коректності стягнення додаткових витрат, позовні вимоги слід задовольнити частково, стягуючи такі витрати періодично, а саме щомісячно, починаючи з моменту пред`явлення позову, який співпадає з початком навчання дитини і до досягнення ОСОБА_12 повноліття. Фактично такий спосіб стягнення додаткових витрат буде компенсувати ту частину витрат за навчання, які має обов`язок сплатити відповідач.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог покликався на висновки Верховного суду України, викладені в постанові від 24 лютого 2016 року №6-1296цс15. Однак таке покликання є помилковим, оскільки в означеному судовому рішенні Верховним Судом України дано правову оцінку можливості стягнення додаткових витрат на підставі ст. 185 СК України саме на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави( с. 1 ЦПК України).

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі")

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального права, та при не повному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, що згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 січня 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), в користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 в сумі 800 гривень щомісячно, починаючи з 30 серпня 2016 року і до досягнення ним повноліття.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: