Провадження № 2/127/402/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 березня 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді - Гриневича В.С.

при секретарі: Олійник І.Ю.

за участю:

позивача: ОСОБА_1, представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача (ОСОБА_3 міської ради): ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №127/24183/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області про визнання відмови співвласника на прийняття в експлуатацію прибудови необґрунтованою, визнання прибудови та гаража приналежністю до основної речі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 міської ради та ОСОБА_5, з викликом представника третьої особи Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області, в якій просив:

- ухвалити рішення, яким визнати відмову ОСОБА_5 в не наданні дозволу на прийняття в експлуатацію прибудови «А1» та гаражу необґрунтованою;

- визнати за позивачем право власності на прибудову «А1», в якій розташовані кухня площею 7,3 кв.м., кімната площею 9,10 кв.м., коридор площею 4,0 кв.м., та гараж літ. «Б» розміром 5,10 кв.м. на 4,26 кв.м., які розташовані по 2-му пров. Омеляна Грабця, 17, в м. Вінниці.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 22.06.1981 року позивачем було придбано 7/20 частин незакінченого будівництва житлового будинку за адресою - м. Вінниця, 2-ий пров. Р. Зорге, 17, 13/20 будинку належить ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину. Позивачем придбано недобудовану частину будинку готовністю 80%. Рішенням Виконкому Староміського району м. Вінниці №157 від 09.06.1982 року позивачу дозволено добудувати до будинку прибудову зовнішніми розмірами 5,5м. на 4,2м., в якій розмістити кухню та веранду, а існуючу кухню 2-1 переобладнати в житлову кімнату. Попереднім власником - батьком ОСОБА_5, продавцем частини будинку за Договором купівлі-продажу був побудований сарай та туалет, який знесено позивачем, оскільки ОСОБА_5 категорично заперечував проти прийняття в експлуатацію цих забудов. Крім того, позивач самочинно побудував гараж розміром 5,10 кв.м. на 4,26 кв.м. За реєстрацією цих будівель позивач звертався в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю, однак йому було відмовлено і зазначено, що позивач зобовязаний надати письмову згоду співвласника ОСОБА_5 на прийняття в експлуатацію, посилаючись на Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних садибних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж.

Позивачем також зазначено, що земельна ділянка площею 0,0235 га по 2-му пров. Зорге, 17 в м. Вінниці належить йому на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 01.08.2007 року, межі земельної ділянки відповідно виділені, плани меж земельної ділянки зазначено в кадастровому номері земельної ділянки №:03:061:0101, а тому на своїй земельній ділянці він має право будувати будівлі господарчого призначення при умові, що вони не порушують права інших осіб і відповідають державним будівельним нормам і правилам.

Крім того, на думку позивача прибудова «А1» в якій розміщені кухня площею 7,0 кв.м., кімната площею 9,10 кв.м., коридор площею 4,3 кв.м. не є самочинним будівництвом, оскільки вона побудована з дозволу Виконкому Староміського району м. Вінниці, на той час на 1982 рік у Виконкому Староміського району м. Вінниці були повноваження надавати такі дозволи і крім того побудовано на земельній ділянці, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Прибудова «А1» ніяким чином не порушує права співвласника ОСОБА_5 для користування ним своєю частиною будинку. Стосовно відповідності архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним нормам і правилам, то позивачем було двічі проведено технічне обстеження будинку та відповідно до технічного звіту №Ю-160БК виготовленого ТОВ ОСОБА_3 головний проектний інститут», технічний стан будівельних конструкцій, прибудови до житлового будинку «А1», погребу «А1», гаражу Б», розташованих по 2-му пров. Зорге, 17, в м. Вінниці, оцінена як задовільні та придатні для надійної та безпечної експлуатації. Вїзд в гараж знаходиться з вул. Топольського, тобто в гараж позивач проїжджає по іншій вулиці і не через свій двір, що ніяких перешкод не створює для співвласника ОСОБА_5

В подальшому, з урахуванням поданої заяви від 30.01.2017р. про зміну предмету позову та з посиланням на положення статей 186, 357, 375, 376, 381 ЦК України, позивач просив:

- постановити рішення, яким визнати відмову ОСОБА_5 в не наданні дозволу на прийняття в експлуатацію прибудови «А1» та гаражу необґрунтованою;

- визнати прибудову «А1», що складається з коридору площе 5,4 кв.м., кухні площею 7,3 кв.м., житлової кімнати 9,9 кв.м., житлової кімнати 7,1 кв.м., приналежністю житлового будинку №17 по 2-му провулку Омеляна Грабця в м. Вінниці, зроблену співвласником ОСОБА_6 з дозволу Староміського виконкому за свій рахунок;

- визнати гараж, що розташований поряд з житловим будинком на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, приналежністю головної речі (будинку).

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та заяві про зміну предмета позову.

Представник відповідача (ОСОБА_3 міської ради) ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що даним позовом фактично вимог до ОСОБА_3 міської ради не заявлено, відповідачем ОСОБА_3 міська рада зазначена формально та можливим рішенням суду права ОСОБА_3 міської ради порушені не будуть, а тому ОСОБА_3 міська рада не заперечує, щодо задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи. При цьому, ОСОБА_5 будучи 14.03.2017р. починаючи з 09 год. 35 хв. в приміщенні суду в судове засідання не зявився, а подав заяву, якою просив повідомити його про дату наступного судового засідання, у звязку з відсутністю складу суду о 09 год. 41 хв. Однак, такі дії відповідача ОСОБА_5 суд вважає зловживанням своїми процесуальними правами та публічним проявом принципової позиції, яка не ґрунтується на вимогах закону та є намаганням вчинення тиску на суддю, який приймає передбачені законом міри для швидкого, повного, всебічного та обєктивного розгляду справи.

Таким чином, оскільки в судових засіданнях 06.02.2017р. та 21.02.2017р. розгляд справи було відкладено у звязку з неявкою ОСОБА_5 через його хворобу, а судове засідання 14.03.2017р. відповідач ОСОБА_5 не зявився без поважних причин суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі відповідача.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, інвентаризаційної справи №18970 та оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до договору купівлі-продажу від 22.06.1981 року ОСОБА_1 (позивач) придбав у ОСОБА_8 7/20 частин незакінченого будівництвом жилого будинку, технічної готовності 80%, в м. Вінниці по 2-му провулку Зорге, №17 (ОСОБА_9) (а.с. 10-11).

Згідно з копією технічного паспорту на житловий будинок №17 по 2-му провулку Зорге в м. Вінниці, виготовленого 30.03.2016 року, власниками будинку є ОСОБА_1 7/20 частки власності та ОСОБА_5 13/20 частки власності (а.с. 17-18).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №375490 виданого 01.08.2007 року на підставі рішення ОСОБА_3 міської ради № 1018 від 28.04.2007 року, ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки площею 0,0235 га, у м. Вінниці по 2-му провулку Зорге, 17, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 12).

Із листа Управління головного архітектора міста виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради від 16.07.1982 року №02/832 вбачається, що на підставі рішення Староміського райвиконкому від 09.06.1982 року №157, ОСОБА_1 дозволено здійснити прибудову зовнішніми розмірами 5,5 х 4,2 м, в якій розмістити кухню та веранду, а існуючу кухню перепланувати в житлову кімнату (а.с. 16).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 збудував прибудову «А1», в якій розташовані коридор 2-1 площею 5,4 кв. м., кухня 2-2 площею 7,3 кв. м., кімната 2-3 площею 9,9 кв. м., кімната 2-4 площею 7,1 кв. м., а також господарсько-побутові споруди: гараж літерою «Б», сарай літерою «В», погріб літерою «п/А1», вбиральню літерою «Т».

Із копії технічного паспорту на житловий будинок №17 по 2-му провулку Зорге в м. Вінниці, який виготовлено станом на 28 січня 2011 року та міститься в інвентаризаційній справі, вбачається що вказані споруди є самовільно збудованими (а.с. 177-180).

Однак, в технічному паспорті на житловий будинок №17 по 2-му провулку Зорге в м. Вінниці, виготовленому 30.03.2016 року, відсутні відмітки про здійснення самочинних прибудов. (а.с. 17-18).

Поряд з цим, як вбачається з акту №688-ПП від 27.05.2016р. перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ОСОБА_6, за результатами якої встановлено наступне: «Під час проведення позапланової перевірки з виїздом на місце 27.05.2016р. посадовою особою Департаменту було встановлено, що на момент перевірки гр. ОСОБА_6 виконання будівельних робіт не здійснюється. В ході перевірки встановлено, що у 2000 році гр. ОСОБА_10 на земельній ділянці самочинно без затвердженої проектної документації збудував господарську будівлю (гараж), чим порушив статтю 9 Закону України «Про архітектурну діяльність». За вищевказане правопорушення ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 97 КУпАП. Стосовно господарських споруд (сараю та вбиральні), то під час обстеження посадовою особою Департаменту було встановлено, що дані споруди є тимчасові. Зведені з полегшених збірно-розбірливих конструкцій (деревяний каркас обшитий металевим профілем). Чинним законодавством не передбачена необхідністю отримання дозвільних документів Департаменту на дану категорію споруд».

Відповідно до частини першої та другої статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України).

Положеннями статті 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною другою статті 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до частини пятої статті 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З положень статті 181 ЦК України вбачається, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 01.08.2011 року задоволено цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, про визнання права власності на самочинне будівництво та визнано за ним право власності на прибудову "А1", в якій розташовані кухня площею 7,3 кв.м, кімната площею 9,10 кв.м, коридор площею 4,3 кв.м, та на господарські приміщення: сарай під літерою "В" розміром 1,9х3,16 м, погріб під літерою "п/А1", вбиральню під літерою "Т" розміром 1,2х1,08 кв.м, гараж розміром 5,10х5,10 кв.м, що розташовані по 2-му провулку Зорге, 17 в м. Вінниця.

Однак, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2012 року за апеляційною скаргою ОСОБА_5 вищезазначене рішення скасовано, а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 168-171).

При цьому, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволені позову суд апеляційної інстанції констатував, що вищевказані об'єкти нерухомості є самовільно збудованими та вважаються приналежністю до головної речі житлового будинку, а тому право власності на них не може бути визнане у порядку, визначеному статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У подальшому 20.09.2012 року позивач звернувся до інспекції ДАБК у Вінницькій області із заявою про прийняття в експлуатацію прибудови до житлового будинку та побутово-господарських споруд по 2-му провулку Зорге, 17 у м. Вінниці, стосовно яких апеляційним судом Вінницької області прийнято рішення про відмову у визнанні права власності.

За результатами розгляду такої заяви інспекцією прийнято рішення № ВН 3 від 26.09.2012 року про відмову у реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації та повернення декларації заявнику. Підставою для цього стала відсутність згоди усіх співвласників житлового будинку (а.с. 173).

Не оскаржуючи зазначене рішення ІДАБК у Вінницькій області, позивач ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом в якому просив зобов'язати відповідача зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації (прибудова "А1", погріб "п/А1", сарай "В", убиральня "Т" та гараж "Б"), який знаходиться на вул. 2-ий провулок Зорге, 17 у м. Вінниці, без підпису ОСОБА_5 на заяві про прийняття об'єкта в експлуатацію.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 19.10.2012р. у справі №2а/0270/4536/12, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.11.2012р. у задоволенні позову відмовлено. (а.с. 13-15)

Зокрема, відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що, подання до Інспекції заяви без підпису співвласника об'єкту (земельної ділянки) є недотриманням вимог Порядку та підставою для повернення замовнику декларації згідно із пунктом 3.5 даного підзаконного нормативного-правового акту. Тобто, підпис третьої особи на заяві про прийняття в експлуатацію спірних об'єктів, за відсутності визнаного за позивачем права власності на них, в силу вимог пункту 3.2 Порядку є обов'язковою умовою для прийняття відповідачем рішення про реєстрацію декларації.

Крім того, судом зазначено, що «звертаючись до адміністративного суду з даним позовом, позивач не оскаржує і не ставить під сумнів прийняте відповідачем рішення № ВН 3 від 26.09.2012 року про повернення декларації, що свідчить про фактичне визнання його правомірності».

Таким чином, судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2012 року у справі №2-727/2011 відмовлено ОСОБА_1 у визнанні за ним відповідно до ст. 376 ЦК України права власності на прибудову «А1»: коридор 2-1 площею 5,4 кв. м., кухню 2-2 площею 7,3 кв. м., кімнату 2-3 площею 9,9 кв. м., кімнату 2-4 площею 7,1 кв. м. в будинку літ. «А», гараж літ. «Б», сарай літ. «В», погріб літ. «п/А1», вбиральню літ. «Т», оскільки відповідно до ст. 186, 381 ЦК України вказані обєкти нерухомості є приналежністю головної речі (будинку) та зазначено, що прийняття в експлуатацію таких обєктів нерухомості має здійснюватися відповідно інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

В той же час, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 19.10.2012р. у справі №2а/0270/4536/12 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про зобов'язання ІДАБК у Вінницькій області зареєструвати декларацію про готовність об'єкта до експлуатації (прибудова "А1", погріб "п/А1", сарай "В", убиральня "Т" та гараж "Б"), який знаходиться на вул. 2-ий провулок Зорге, 17 у м. Вінниці, без підпису ОСОБА_5 на заяві про прийняття об'єкта в експлуатацію, оскільки подання до Інспекції заяви без підпису співвласника об'єкту (земельної ділянки) є недотриманням вимог Порядку та підставою для повернення замовнику декларації згідно із пунктом 3.5 даного підзаконного нормативного-правового акту.

Враховуючи наявність двох судових рішень про відмову у задоволенні позову позивач звернувся до суду з даним позовом в якому, як зазначено вище просив:

- постановити рішення, яким визнати відмову ОСОБА_5 в не наданні дозволу на прийняття в експлуатацію прибудови «А1» та гаражу необґрунтованою;

- визнати прибудову «А1», що складається з коридору площе 5,4 кв.м., кухні площею 7,3 кв.м., житлової кімнати 9,9 кв.м., житлової кімнати 7,1 кв.м., приналежністю житлового будинку №17 по 2-му провулку Омеляна Грабця в м. Вінниці, зроблену співвласником ОСОБА_6 з дозволу Староміського виконкому за свій рахунок;

- визнати гараж, що розташований поряд з житловим будинком на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, приналежністю головної речі (будинку).

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Разом з тим, згідно положень частини четвертої статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини першої та другої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими статті 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Пленум Верховного суду України у пункті 3 постанови від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив судам, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак за загальним правилом не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, винятком є випадки лише прямо передбачені законом.

У даній справі позивач ОСОБА_1 самостійно розпорядився своїми процесуальними правами, звернувшись до суду з даним позовом та наполягав саме на позовних вимогах визначених ним у позовній заяві.

Однак, при розгляді даної справи, суд дійшов висновку про те, що такого способу захисту права, як визнання відмови відповідача в не наданні дозволу на прийняття в експлуатацію прибудови та гаражу необґрунтованою, а також визнання прибудови та гаража приналежністю житлового будинку зроблену співвласником з дозволу Староміського виконкому за свій рахунок, чинним законодавством України не передбачено, а тому відновлення прав позивача в такий спосіб, як просить позивач не передбачено законом.

Крім того, як уже зазначалося, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2012 року у справі №2-727/2011, яка набула законної сили встановлено, що прибудова «А1»: коридор 2-1 площею 5,4 кв. м., кухня 2-2 площею 7,3 кв. м., кімната 2-3 площею 9,9 кв. м., кімнату 2-4 площею 7,1 кв. м. в будинку літ. «А», гараж літ. «Б», сарай літ. «В», погріб літ. «п/А1», вбиральня літ. «Т», відповідно до ст. 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку), а тому в силу положень частини третьої статті 61 ЦПК України така обставина не потребує доказуванню та не потребує винесення окремого судового рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, суд звертає увагу на те, що звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами, позивачем фактично не заявлено жодної вимоги до відповідача ОСОБА_3 міської ради.

За правилами закріпленими у Цивільному процесуальному кодексі України визначення відповідачів відноситься до виключної прерогативи позивача, який розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, згідно положень частини четвертої статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні позивачу розяснювалися його процесуальні права передбачені статтями 27, 31 ЦПК України, зокрема, позивачу розяснено його права щодо збільшення та зменшення розміру позовних вимог, щодо можливості зміни предмета або підстави позову - до початку розгляду судом справи по суті. Крім того, в судовому засіданні судом уточнювався зміст вимог та предмет позовних вимог щодо кожного з відповідачів, а також розяснювалися вимоги статей 10 та 60 ЦПК України щодо того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, позивач та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог зазначених у позовній заяві та на підставі доказів доданих до позовної заяви.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 міська рада не є належним відповідачем щодо визначених позивачем позовних вимог, а інших вимог до зазначеного відповідача позивачем не заявлено, у задоволенні позову в частині позовних вимог до ОСОБА_3 міської ради слід відмовити, у звязку з тим, що позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід залишити без відшкодування.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57-61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити без відшкодування.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: