РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого- судді Григорєва Б.П.

при секретарі - Вакуленко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 посвідчений 27 квітня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачка є його рідною сестрою. В середині 1970 років їх батьки отримали квартиру за адресою: АДРЕСА_1, після приватизації подарували частки своєї квартири сестрі, в якій вона разом зі сім*єю мешкає і сьогодні. Він проти цього не заперечував, оскільки відношення батьків до них було однакове. За життя батьки висловлювали бажання, щоб будинок за адресою: м. Харків вул. Революції 1905 року № 71 після їх смерті перейшов у їх з сестрою власність у рівних частках. Їх мати померла у 2006 році, після її смерті батько залишився проживати сам у житловому будинку і став його одноособовим власником. Він регулярно відвідував батька, допомагаючи йому та підтримуючи - матеріально і морально. Проте, восени 2012 року відповідачка в безапеляційній формі заявила, що забирає батька до себе у квартиру. Після цього їх з батьком спілкування було значно ускладнене - сестра не дозволяла відвідувати батька так часто, як він того прагнув, не пускала до квартири, обмежувала батька навіть у розмовах з ним по телефону. На запитання щодо стану здоров'я батька чітких відповідей не давала, обмежуючись загальними фразами: "все гаразд" та "все в порядку". Вже після смерті батька він дізнався, що лікарями у батька було виявлено онкологічне захворювання та рекомендовано відвідати консультацію онколога та провести відповідне лікування, однак рекомендації лікарів відповідачкою з незрозумілих причин були проігноровані. 16 квітня 2013 року батько потрапив до лікарні, де провів 7 днів з діагнозом ЦБС, ГБ II ст., 2 ст. ОЛМН, набряк легенів. За заявою сестри, яка навіть не повідомила про своє рішення, 22 квітня 2013 року батько без покращення стану був виписаний з лікарні. Як виявилося після смерті батька, жодного лікування та належного догляду після цього батько не отримував. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 08.05.2015 р. Ще за життя батька, йому та близьким до їх родини людям було відомо, що 21.05.2008 р. у Другій Харківській державній нотаріальній конторі, він склав заповіт, згідно якого спадкоємцями в рівних частках є він та його сестра. Однак, після смерті батька коли він 13.05.2015 р. звернувся до приватного нотаріуса, яка зробила витяг з реєстру заповітів йому стало відомо, про заповіт від 27.04.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 Після отримання копії заповіту він був дуже здивований, що попри довірливі та щирі стосунки з батьком, він про цей заповіт не розповідав. Згідно останнього заповіту спадкоємцем після смерті батька стає ОСОБА_2, відповідачка по справі. З ксерокопії заповіту він побачив, що в підписі батька помилково зазначене прізвище «Соболлев», ініціали не схожі на «А.О.» та викликають неабиякий сумнів. Підпис не такий, як в його паспорті. Він дізнався, що в батька була пухлина сечового міхура і йому потрібен був нагляд уролога та онколога, однак, відповідачка по справі чомусь не зверталась до даних спеціалістів, відмовилась від обстеження батька, а замість лікарів покликала до себе додому приватного нотаріуса. У відповідача та її родини була реальна можливість впливати на волевиявлення батька - тяжкохворої людини шляхом обіцянки надати знеболювальні засоби. Тому він має підстави вважати, що волевиявлення батька не було вільним в звязку з больовим синдромом онкохворої людини, якій не надається належна медична допомога. Батько постійно перебував у квартирі відповідачки, можливості спілкуватись з друзями та близькими у нього не було, на вулицю - та й за межі квартири взагалі - батько не виходив, спілкування телефоном відбувалось також лише з дозволу, ОСОБА_2 тож важко хвора людина, обмежена у соціальних зв'язках та спілкуванні, знаходилась у повній залежності від відповідачки та її сім'ї. Ігноруючи рекомендації лікарів щодо онкообстеження та лікування хвороби, полегшення стану батька, відповідачка вчиняла насильство щодо важко хворої людини, яке виражалось у умисному завданні батькові фізичних та моральних страждань з метою отримання бажаного результату - підписання заповіту на її користь, а також - у залишенні батька у небезпечному для життя становищі. В зв*язку з чим просив визнати договір дарування недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили позов задовольнити, надали пояснення анаголічні викладеним у позові.

Представники відповідачки заперечували проти позову посилаючись на те, що головним доводом позивача є обвинувачення відповідача в тому, що Харківська міська поліклініка № 5 нібито не змогла своєчасно провести розпізнання та лікування онкологічного захворювання та не поновила здоров*я спадкодавця віком понад 86 років, у тому числі була пряма вказівка на пухлину в сечовому міхурі. Разом з тим жоден медичний документ, складений у період складання оскаржувального заповіту не вказує на захворювання або обставини, що змогли б унеможливити волевиявлення спадкодавця у вільний спосіб, неспроможність керувати ним своїми діями та усвідомлювати їх значення. Однак як вказує заява, що була складена спадкодавцем напередодні складання заповіту та його подальші дії, він твердо вирішив для себе питання про необхідність вчинення оскаржувального правочину та у подальшому неодноразово підтверджував, що усвідомлює свій вчинок. Таким чином доводи позивача, що волевиявлення спадкодавця не було вільним не обгрунтовані. Після складання заповіту батько прожив майже два роки та жодного разу не проявив бажання змінити оспорюваний заповіт, не повідомляв нікого про тиск на нього з метою примусити скласти заповіт на користь відповідача, що свідчить про те, що рішення про заповіт було обдуманим та обгрунтованим. Крім того як вбачається з висновку експерта підпис в заповіті виконаний ОСОБА_4 без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів під впливом відносно постійних внутрішніх збиваючих факторів природного характеру до числа яких можна віднести хворобливий стан, вікові зміни організму тощо. Щодо наданого позивачем висновку фахівця заперечували, оскільки він носить лише ймовірний характер, при проведення висновку були досліджені лише дані надані позивачем, крім того фахівець не попереджувався про кримінальну відповідальність. Вважали позов необґрунтованим та просили відмовити в його задоволенні. В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 надала пояснення, що забрала батька до себе 28.10.2012 року, а з 30.09.2012 року вона, її чоловік та син жили у батька, оскільки він захворів і вони його доглядали. Потім він погодився поїхати жити до неї. Батько дуже любив свій будинок, але переїзд був зручний для всіх. Оскільки ОСОБА_1 вживав спиртні напої батько не хотів з ним залишатись, крім того ОСОБА_1 завжди починав сваритись і це дуже пригнічувало батька. Перешкод у спілкуванні з батьком вона нікому не чинила, інколи не пускала до нього, оскільки люди приходили з простудою. Батько сам не хотів вставати на онкологічний облік, її брат теж знав про онкологію, однак нічого не робив. Батько не відчував болі в звязку з хворобою та майже не вживав знеболюючого. Після того як брат відмовився його доглядати батько склав заповіт на неї.

Представник третьої особи приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_5 пояснив, що заперечує проти позовних вимог, зазначив, що 27.04.2013 року до приватного нотаруса звернулась ОСОБА_2 з проханням посвідчити по місцю проживання заповіт її батька ОСОБА_4, який через хворобу та похилий вік не міг самойстіно з*явитись до нотаріуса. 27.04.2013 року нотаріус виїхала за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. Нотаріусом була встановлена особа ОСОБА_4 при спілкуванні з нотаріусом останній розумів значення своїх дій та керував ними. Він свободно висловлював свої думки та волю, знаходився в адекватному стані, чітко наполягав на своєму рішенні. Пояснив, що позбавлення позивача спадщини пов*язана з відносинами між батьком та сином. Посвідчення заповіту відбувалось без присутності сторонніх осіб, які б могли вплинути на волю ОСОБА_4

Суд дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Сторони та інші особи,які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, сприяє здійсненню прав сторін.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народився 03.02.1961 року в м. Харкові, батьками зазначені: батько ОСОБА_4, мати ОСОБА_6, про що свідчить свідоцтво про народження серії ІІІ-УІ № 191739.

ОСОБА_4 помер 08.05.2015 року про що видано свідоцтво про смерть серії І-ВЛ № 495632.

27.04.2013 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідав все своє майно де б воно не знаходилось і з чого б не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право своїй доньці ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий № 68.

За клопотанням позивача судом була призначена судово-почеркознавча експертиза та Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса наданий висновок в якому зазначено, що підписи від імені ОСОБА_4 в примірнику заповіту від 27.04.2013 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 (реєстровий запис № 68, справа № 02-12 том № 1), розташований в рядку «Підпис», реєстрі для реєстрації нотаріальних лій за 2013 рік приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_3 розташований на сторінці 11 в графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів самим ОСОБА_4 під впливом відносно постійних внутрішніх збиваючих факторів природного характеру, до числа яких можна віднести хворобливий стан, вікові зміни організму тощо.

Рукописні записи: «Цей заповіт записаний нотаріусом з моїх слів і прочитаний мною в голос», «ОСОБА_4О.» - у примірнику заповіту від 27.04.2013, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 (реєстровий запис № 68, справа № 02-12 том № 1), розташовані під рядком: «Цей заповіт на прохання заповідача та з його слів записаний нотаріусом» і в рядку «Підпис», «ОСОБА_4О.» - у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2013 рік приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_3, реєстровий запис 68, розташований на сторінці 11 в графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» - виконані ОСОБА_4 під впливом відносно постійних внутрішніх збиваючих факторів природного характеру, до числа яких можна віднести хворобливий стан, вікові зміни організму тощо.

Допитана в судовому експерт ОСОБА_8 підтвердила висновки проведеної експертизи та зазначила, що текст у заповіті виконаний ОСОБА_4 в стані, коли він розумів значення своїх дій та керував ними. Зміна почерку пов*язана з віком та хворобливим станом, однак не вказує на психічні розлади. Зазначила, що збиваючих факторів природного характеру та втручання «третіх» осіб не було. З віком у людини змінюється почерк, ніяких незвичайностей рукописний текст у заповіті в них не викликав.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 пояснила, що за ОСОБА_4 доглядала його дочка та зять, вона була сусідкою та відвідувала ОСОБА_4 приблизно три рази на тиждень. ОСОБА_4 був веселий, любив спілкуватись. До дня смерті ОСОБА_4 був у нормальному стані, підтримував бесіду, спілкувався, жартував, розповідав різні історії з життя. Питання щодо спадщини вони не обговорювали, але ОСОБА_4 жалів, що його син не такий як зять. Він був дуже радий як його доглядають зять та дочка. В кімнаті у нього завжди було чисто.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_2 гарна людина, 20.10.2012 року вона забрала до себе батька, коли він міг ходити, він приходив до них у гості. До пенсії ОСОБА_4 працював керівником і в нього був характер керівника, йому було неможливо нав*язати свою думку. Коли ОСОБА_4 стал лежачим на ним доглядали дочка та зять, він був ними дуже довольний. У ОСОБА_4 були подруги його віку, він з ними постійно спілкувався. ОСОБА_4 ображався на сина, казав, що він йому стільки зробив, а син навіть не приходить. ОСОБА_4 сказав їй, що хто його буде доглядати тому він залишить свій дім. В кімнати у ОСОБА_4 був телефізор, телефон, кімната була завжди чиста та прибрана.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що з ОСОБА_4 вони зустрічались у дворі. Він часто згадував війну, до останніх днів життя був при здоровому розумі. Останній раз він з нею розмовляв по телефону 07.05.2015 року за день до його смерті. ОСОБА_4 дзвонив їй вранці та ввечері. Вони були знайомі все життя та були друзями. За власним бажанням ОСОБА_4 переїхав жити до доньки, розповідав, що йому там добре, за ним піклуються. Йому було дуже прикро, що син його не відвідує та не спілкується, він казав, що зять замінив йому сина. Вона розмовляла з ОСОБА_1 він обіцяв провідати батька, але так цього не зробив та обманув її. До останнього дня життя ОСОБА_4 був при здоровому розумі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 пояснив, що з ОСОБА_4 він знаходився в лікарні, оскільки також проходив лікування. За збігом обставин у нього з відповідачкою однакове прізвище, однак родичами вони не є. За час проходження лікування в період з 15.04.2013 року по 26.04.2013 року ОСОБА_4 знаходився у важкому стані, у нього був набряк легенів, у відділенні за ним постійно здійснювали догляд донька та зять. Незважаючи на важкий стан, ОСОБА_4 все розумів, батаго розповідав про війну.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 пояснила, що вона знайома з позивачем та відповідачкою, у них сусудські відносини. По вул. Революції 1905 року вона проживає з 2005 року. В 2006 році до ОСОБА_4 часто приїзджав син. В 2008 або в 2009 році у нього проживав онук ОСОБА_12 (син ОСОБА_14). Вона спілкувалась з ОСОБА_4 майже кожен день. В листопаді 2012 року ОСОБА_4 переїхав жити до ОСОБА_2, він казав, що повернеться через місяць, донька його полікує та він повернеться. ОСОБА_4 дзвонив їй приблизно раз у тиждень. Коли він переїхав до доньки він майже не дзвонив, останній раз це було в січні-лютому 2014 року, розмова була про узаконення прибудівлі. Також ОСОБА_4 дзвонив її чоловіку та просив його забрали, причину не пояснював. Вона відвідувала ОСОБА_4 в лікарні в квітні 2013 року, він був не контактний, казав, що йому погано, він погано розмовляв. ОСОБА_2 пропонувала придбати у них прибудівлю. Про існування другого заповіту вона дізналась в 2015 році. Останній раз вона бачила ОСОБА_4 в лікарні в 2013 році. За життя ОСОБА_4 завжди казав, що дітям залишить спадщину в рівних частках.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 пояснила, що з позивачем вони знайомі, з відповідачкою тільки здоровались, раніше відносини були кращі. В 2012 році ОСОБА_4 сказав, що зробив заповіт на двох дітей та сказав «ти будеш свідком». Приблизно з 2013 року ОСОБА_4 жив у доньки на вул. Танкопія. ОСОБА_2 не пускала її побачити ОСОБА_4, хоча вони з ОСОБА_4 дружили 40 років. Про новий заповіт вона дізналась коли вже була справа у суді. 24.09.2014 року вона вітала ОСОБА_4 з днем народження по телефону, він нічого не розповідав про новий заповіт. У ОСОБА_2 твердий характер. ОСОБА_1 більше допомагав батьку, коли він жив сам, відповідачка боялась, що ОСОБА_4 все заповістить сину. ОСОБА_4 ніколи не казал, що на нього здійснювався тиск стосовно заповіту. Чому ОСОБА_4 не казав про тиск, коли вона йому дзвонила, вона не знає. Вважає, що ОСОБА_1 не забрав батька з лікарні, тому що не знав, що він знаходився там. ОСОБА_4 хотів повернутись додому.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 пояснив, що з позивачем у нього дружні відносини, з відповідачкою неприязні відносини, тому що вона з чоловіком заважали виконувати рішення суду по розподілу двору, це було влітку 2015 року. З ОСОБА_4 вони спілкувались по телефону, останні здвонив йому в січні 2013 року та прочив забрати та привезти додому, чому він не пояснював. Він відповів ОСОБА_4, щоб це питання він вирішував з родичами. У ОСОБА_1 з батьком були добрі відносини. Приблизно в 2010-2011 році ОСОБА_4 казав, що бажає розділити спадщину між дітьми порівну.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_17 пояснила, що з ОСОБА_1 у неї добрі відносини, ОСОБА_2 вона знає як його сестру. ОСОБА_4 привезли жити до ОСОБА_2 2-3 роки тому. ОСОБА_1 раз в тиждень приїзджав до батька, однак йому не відчиняли двері, ОСОБА_4 на вулицю не виходив. ОСОБА_18 впускали в будинок, потім перестали, у нього склались погані відносини з ОСОБА_2 Приблизно 3-4 роки назад ОСОБА_4 розповідав, що ? частина будинку залишиться ОСОБА_18. Сергій розповідав, що пропонував батьку забрати його до себе, що йому відповів ОСОБА_4 вона не знає. Років 5 тому ОСОБА_1 забирав до себе батька на Салтовку.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19 пояснила, що позивач її чоловік, з ОСОБА_2 у неї тяжкі відносини. ОСОБА_2 була ініціатором першого заповіту. Про існування другого заповіту чоловік дізнався після смерті батька. Також в 2015 році вони дізнались, зо ОСОБА_4 знаходився на лікуванні з 16 по 22 квітня 2013 року та в історії хвороби написано, що родичі відмовились від комплексної томограми, яка була рекомендована та ОСОБА_4 був виписаний без покращення. 23.04.2013 року ОСОБА_4 забрали з лікарні, а 27.04.2013 року ним був складений заповіт, а 28.04.2013 року йому викликали швидку допомогу. ОСОБА_1 неодноразово приїзджав, купав батька, пропонував його забрати, спочатку батько погоджувався, а потім дзвонив та відмовлявся. Все це вказує на те, що ОСОБА_2 все спланувала, оскільки нотаріуси по суботах не працюють. Коли в будинку потрібно було робити ремонт, то його пропонували робити в рівних частках. Заповіт був головною темою для ОСОБА_2 У ОСОБА_1 з батьком були дуже гарні відносини, ОСОБА_4 обов*язково би йому сказав про другий заповіт. Вони завжди допомагали ОСОБА_4 Коли вони намагались їздити до ОСОБА_4 на вул. Танкопія, то ОСОБА_2 їх не пускала. Коли на дев*яте травня до ОСОБА_4 їздили сусідки, то потів вони сказали, що він був «неуправляемым». ОСОБА_4 був не скандальною людиною. ОСОБА_2 могла вплинути на прийняття батьком рішення щодо заповіту. Між чоловіком та його батьком були довірительні відносини. За весь час відвідування батька відповідачка завжди була присутньою при їх спілкуванні. Коли ОСОБА_1 дзвонив батьку, відповідачка брала трубку та завжди казала, що батько спить та знаходила інші причини, щоб ОСОБА_4 не міг спілкуватись з сином.

Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Заповіт є правочином. Тому до нього застосовуються загальні положення про правочини та положення про недійсність правочинів встановлені ст. 215 - 236 ЦК України.

В силу ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В порядку ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Статтею 225 ЦК України, встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно з положеннями ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, у кожній справі про визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Згідно ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Як зазначив Верховний Суд України в п. 21 постанови Пленуму "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Стаття 233 ЦК України передбачає можливість визнання недійсними правочинів, вчинених особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Позивачем на підтвердження позовних вимог був наданий висновок фахівця у галузі психології ОСОБА_20, який зроблений 23.02.2017 року на підставі звернення адвоката ОСОБА_21 від 10.02.2017 року відповідно до п. 10 ч.1 ст. 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Фахівцю було доручено надати письмовий висновок, у якому відповісти на наступні питання: прояснити поняття «пороку волі» з психологічної точки зору, з урахуванням наданих на дослідження матеріалів, що могли вплинути на волевиявлення ОСОБА_4 під час укладання заповіту. Фахівцем у висновках було розкрито питання «пороку волі» та зазначено, що на волевиявлення ОСОБА_4 в момент укладання угоди (складання заповіту від 27.04.2013) та на його здатність повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями ймовірно міг впливати емоційний стан стресу, з переважанням страху та тривоги за своє життя у період загострення основних захворювань та встановлення нового діагнозу. Дослідження індивідуально-психологічних особливостей ОСОБА_4 неможливо провести у зв*язку з його смертю 08.05.2015 року.

Суд оцінивши наданий висновок не може прийняти його як доказ, оскільки висновок фахівця не є експертним дослідженням, фахівець не була попереджена про кримінальну відповідальність за надання неправдивого висновку, крім того висновок зроблений на підставі доказів наданих самостійно на вибір позивача та його представника, а за таких обставин його не можливо вважати повним, крім того висновок носить ймовірний характер, що не відповідає вимогам ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В судовому засіданні учасникам процесу були розясненні їх процесуальні права серед яких зокрема право заявляти клопотання про призначення експертизи. Позивач скориставшись своїм правом заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, висновки якої були отримані судом. Таким же чином він мав право заявити клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, однак представник позивача надаючи як доказ висновок фахівця зазначила, що призначення судово-психіатричної експертизи вони вважають недоцільним, оскільки ОСОБА_4 помер, однак у суду відсутні дані про неможливість проведення експертами такого дослідження.

За змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є беззаперечним доказом і оцінюється судом за правилами, установленими ст. 212 ЦПК України.

Висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, він також підлягає дослідженню й перевірці, а фактичні дані, що містяться в ньому, оцінюються судом за загальними правилами.

Суд аналізуючи пояснення свідків, прийшов до висновку, що не довіряти свідченням ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_12 у суду підстав немає, вони не протирічать матеріалам справи та висновку експертів, свідки не є заінтересованими у результаті розгляду справи особами.

До свідчень ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_19, ОСОБА_17, ОСОБА_16 суд відноситься критично, їх пояснення про те, що ОСОБА_6 хотів повернутись додому, раніше зазначав, що бажає залишити спадщину дітям в рівних частинах не свідчать про його психічний стан. Крім того свідки з 2013 року особисто не спілкувались з ОСОБА_6 Свідок ОСОБА_19 є жінкою позивача та має заінтересованість у розгляді справи. Те що ОСОБА_6 уклав новий заповіт не свідчить про його психічний стан, або насилля проти нього, а проявляє його волевиявлення. Крім того з пояснень свідка ОСОБА_19 та тексту позовної заяви вбачається, що позивач дізнався про знаходження батька у лікарні в квітні 2013 року лише після його смерті, таким чином знаходять свого підтвердження пояснення свідків, що батько і син майже не підтримували відносин.

Також в судовому засіданні пояснення надавав приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_5, яка підтвердила, що під час укладання заповіту ОСОБА_4 вислював свою волю, в неї не виникло жодної підозри щодо його психічного стану, він повністю розумів значення своїх дій та керував ними. Заповіт ОСОБА_4 укладав добровільно, жодного тиску на нього не здійснювалось.

Надані суду копії медичних документів, які були також досліджені експертами при наданні висновку свідчать про те, що ОСОБА_4 хворів на невиліковну хворобу, однак текст на заповіті був виконаний ОСОБА_4, збиваючих факторів та втручання третіх осіб не було, мали місце лише вікові фактори, які призвели до зміни почерку. У суду немає підстав не довіряти висковку експертів, оскільки він зроблений спеціалістами в області почеркознавства, під час проведення експертизи були досліджені всі медичні дані та інші докази на підставі яких було зроблено висновок, крім того експерти були попереджені про кримінальну відповідальність, таким чином всі посилання позивачів на те, що ОСОБА_4 вчинив правочин під впливом тяжких обставин є безпідставні.

Також позивачі посилались на те, що правочин був здійснений ОСОБА_4 під впливом завдання відповідачкою батькові фізичних та моральних страждань, а також залишення батька у небезпечному для життя становищі, оскільки останній знаходився в пригніченому стані в зв*язку з невиліковною хворобою, потребував сторонього догляду та залежав від ОСОБА_2, суд не може прийняти до уваги такі посилання, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та показаннями свідків. Судом встановлено, що ОСОБА_4 майже до останнього дня життя спілкувався з родиною та друзями, хоча і був прикутий до ліжка, але намагався вести звичний спосіб життя. Те, що його донька ОСОБА_2 здійснювала за ним догляд не може вказувати на психічний або фізичний тиск з її боку, оскільки вони знаходились у родинних відносинах та вона як донька піклувалась про нього. Крім того з моменту укладання заповіту до смерті ОСОБА_4 пройшло майже два роки, однак за цей час заповіт ним скасований не був, належних доказів, які б свідчили про небажання складати заповіт на користь ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Доводи позивача в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 дійсно мав намір заповісти все своє майно ОСОБА_2, а відображення його волевиявлення у формі заповіту свідчить про відповідність умов оспорюваного правочину внутрішній волі ОСОБА_4, а отже підстав для задоволення позову немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10,11,147, 200, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст. 16, 215, 225, 231, 1233-1236, 1247 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова, шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, або в порядку ч. 1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: ОСОБА_22