Справа № 462/7702/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2017 року м.Львів

Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Кирилюка А.І.

з участю секретаря Фрейдун А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька Ігор Васильович, про усунення від права на спадкування, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька Ігор Васильович, про витребування документів, зобов'язання не чинити перешкод в користуванні квартирою та визнання права власності на частини квартири,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги просить усунути від права на спадкування після смерті спадкодавця - ОСОБА_4 відповідача ОСОБА_2 Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його дядько ОСОБА_4, він протягом останніх років спільно проживав з ним, піклувався про нього, його стан здоров'я, оскільки ОСОБА_4 двічі перебував на стаціонарному лікуванні, померлий ставився до нього як до сина. При цьому відповідач, яка була дружиною його дядька не підтримувала жодних подружніх відносин з чоловіком, вони проживали окремо, вона не піклувалася про нього, та незважаючи на його хворобливий стан не надавала жодного догляду померлому. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити.

Не погодившись з позовними вимогами, ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_4, в якому просить витребувати від ОСОБА_4 оригінали договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гарасиняк І.І. 22.04.1997 року за №2932, реєстраційне посвідчення про реєстрацію договору купівлі-продажу квартири серія НОМЕР_2 від 28.05.1997 року та технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати ключі від вищезазначеної квартири, визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_4, а саме ? частку квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 11,2 кв.м, кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м, загальною площею квартири - 20,5 кв.м. та визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на спадкове майно померлого чоловіка - ОСОБА_4, а саме: на ? частку квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 11,2 кв.м, кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м, загальною площею квартири - 20,5 кв.м. в задоволенні первісного позову просить відмовити.

У судовому засіданні позивач та його представник - ОСОБА_6 позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, проти позову ОСОБА_2 заперечили, зазначивши, що такий є безпідставним. При цьому доповнили, що спірна квартира була придбана з метою обміну. Зазначили, що ОСОБА_2 не проживала разом з померлим, жодної згоди на спільне проживання з дядьком ОСОБА_2 не давала. Вони разом проживали в спірній квартирі з 2014 року, він піклувався про дядька, надавав йому матеріальне забезпечення та піклування, при цьому відповідачці не чинив жодних перешкод в користуванні квартирою, навідуванні дядька, однак вона ухилялася від обов'язків щодо піклування за дядьком. Угоду про придбання спірної квартири померлим, вважають удаваним правочином, оскільки в нього були відсутні гроші на її купівлю, а метою угоди був обмін. Просять первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість. Зустрічний позов підтримали, вказуючи на те, що ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_4, за спільні кошти, придбали спірну квартиру, в якій дійсно проживав її чоловік з племінником - відповідачем за зустрічним позовом - ОСОБА_4 Зазначили, що покликання позивача на те, що вона не піклувалася про чоловіка є безпідставними, оскільки і вона, і її син провідували ОСОБА_4 в лікарні, купували ліки, продукти харчування, а в лікарні доглядав за ОСОБА_4 їхній син, а відповідач навіть не навідував дядька. Просять в первісному позові відмовити за безпідставністю.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази наявні у справі їх в сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні первісного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 був племінником по материній лінії померлого ОСОБА_9 /а.с.15, 16, 19/.

Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 з 03.09.1977 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, у шлюбі в них народився син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.95, 96/.

Під час перебування у шлюбі між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 був укладений договір купівлі-продажу від 22.04.1999 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гарасиняк І.І., зареєстрований в реєстрі №2932 /а.с.97, спадкова справа - а.с.13/. Згідно з умовами зазначеного договору ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 11,2 кв.м, кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м, загальною площею квартири - 20,5 кв.м. Відповідно до реєстраційного посвідчення від 28.05.1997 року зазначена квартира належить ОСОБА_4 /а.с.14/.

Як вбачається з відповіді КЗ ЛОР «Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих ім.Ю.Липи» №917 від 12.10.2015 року, відповіді комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги №05-06-вих-3239 від 12.10.2015 року ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні з 08.10.2013 року по 22.10.2013 року, в терапевтичному відділенні (ендокринологія) з 23.10.2013 року по 07.11.2013 року, з ІНФОРМАЦІЯ_3 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року в 2 терапевтичному відділенні /а.с.8, 10/.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 16.07.2015 року /а.с.18/. Після його смерті відкрилася спадщина на його майно, спадкоємцем якого за законом є дружина ОСОБА_2, яка 03.09.2015 року подала заяву про прийняття спадщини за законом приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Петельці І.В. /а.с.99/.

Постановою приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Петельки І.В. від 29.01.2016 року позивачу було відмовлено у видачі вищевказаного свідоцтва, з підстав того, що ОСОБА_2 не надала оригіналу правовстановлюючого документа на майно /а.с.102/.

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи повинен установити і факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи.

Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за №7 факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При цьому, у своєму листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справи зазначив, що у частинах 2 - 4 статті 1224 ЦК України зазначені особи, які усуваються від спадкування на підставі закону, зокрема: які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування; батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав; батьки та повнолітні діти, які ухилялися від обов'язку щодо утримання спадкодавця.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Суд вважає, що у справі немає жодного доказу про умисне ухилення відповідачем від надання допомоги спадкодавцю, потребування ним допомоги від неї за умови отримання її від позивача, перебування його у безпорадному стані, крім того факту, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу.

Тобто, за таких обставин пасивність поведінки особи свідчить про відсутність у потребі в такій допомозі, й не може вмінятися в вину спадкоємцю щодо ненадання допомоги такі особі.

Обставини справи, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно пояснень свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15, що були запрошені позивачем ОСОБА_4, доглядав померлого лише племінник (позивач ОСОБА_4), він робив ремонт в картирі.

Відповідно до пояснень свідків, що були запрошені відповідачем ОСОБА_2: ОСОБА_16 зазначила, що їй відомо, що син померлого, який відмовився від спадкової квартири на користь матері - ОСОБА_2 (відповідач) возив батькові продукти до Львова; свідок ОСОБА_17, зазначив, що його дядько, нині померлий до останнього часу не потребував окремого догляду. А сам свідок теж приймав участь в ремонті спірної квартири

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 (відповідач) та її померлий чоловік проживали окремо. Померлий проживав разом з племінником (позивач ОСОБА_4).

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Проте, суд не може погодитися із покликаннями ОСОБА_4 про те, що відповідач ОСОБА_2 проживаючи окремо від її чоловіка, не надавала йому утримання та піклування, оскільки таку допомогу вона могла надавати і через свого сина ОСОБА_10 Та обставина, що померлий чоловік та ОСОБА_2 не спілкувалися протягом якогось, навіть тривалого часу та не проживали разом, не свідчить про необхідність зміни кола спадкоємців, що визначені законом, бо померлий за життя не виказав своєї волі на те, шляхом складення заповіту, укладенням договору пожиттєвого утримання, або в інший передбачений законом спосіб. Не доведено позивачем факт перебування спадкодавця в безпорадному стані або потреба спадкодавця в допомозі. Навіть з огляду на нетривалий час знаходження в комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги до смерті (ІНФОРМАЦІЯ_3 року - ІНФОРМАЦІЯ_2 року), відсутній привід вважати доведеним факт умисного ухилення відповідачем ОСОБА_2 від надання допомоги.

Статтею 204 ЦК України декларується презумпція правомірності правочину. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. З огляду на зазначені норми, суд вважає безпідставними доводи позивача про удаваність Угоди купівлі-продажу квартири від 22.04.97 року.

За встановлених правовідносин первісний позов в цілому є необґрунтованим й задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.1 ст.22 КпШС УРСР (який був чинний на момент придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Частиною 1 статті 28 КпШС УРСР було передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 60 СК України (чинний на момент придбання спірного автомобіля) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За змістом Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, беручи до уваги положення ст.22 КЗпШС УРСР та ст.60, 61 СК України квартира АДРЕСА_1 є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана під час перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_4

Як встановлено судом, та підтверджується поясненнями сторін по справі, та допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15, які дали пояснення, аналогічні фабулі первісного позову, що ОСОБА_4 проживав разом зі своїй дядьком ОСОБА_4 в спірній квартирі та залишився проживати в такій і в подальшому, користується комунальними послугами, за які оплачує. Факт поховання, проведеного позивачем, проживання разом та ведення спільного господарства стверджується довідками виконкому Великосушицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області /а.с.11, 13/.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про підставність вимог ОСОБА_2 про зобов'язання ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати ключі від вищезазначеної квартири, визнати за нею право власності на ? частку майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_4, а саме ? частку квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 11,2 кв.м, кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м, загальною площею квартири - 20,5 кв.м. та визнати за нею право власності в порядку спадкування на спадкове майно померлого чоловіка - ОСОБА_4, а саме: на ? частку квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 11,2 кв.м, кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м, загальною площею квартири - 20,5 кв.м.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову в частині витребування від ОСОБА_4 оригіналів договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гарасиняк І.І. 22.04.1997 року за №2932, реєстраційного посвідчення про реєстрацію договору купівлі-продажу квартири серія НОМЕР_2 від 28.05.1997 року та технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зі змісту ч.3 ст.61 ЦПК України вбачається, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1, 2 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд прийшов до переконання, що зустрічний позов підлягає задоволенню частково, тому з позивача ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір, сплачений ОСОБА_2 в розмірі 1653,60 грн. за подання зустрічного позову /а.с.86-89/.

Керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати ключі від вищезазначеної квартири.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_4, а саме ? частку квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 11,2 кв.м, кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м, загальною площею квартири - 20,5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на спадкове майно померлого чоловіка - ОСОБА_4, а саме: на ? частку квартири АДРЕСА_1, що складається з однієї житлової кімнати площею 11,2 кв.м, кухні, санвузла, коридору, кладочки, комори в підвалі площею 2,5 кв.м, загальною площею квартири - 20,5 кв.м.

В решті вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - відмовити.

Судовий збір в розмірі 1653,60 грн., сплачений ОСОБА_2 за подання зустрічного позову, стягнути з ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 17.01.17

Суддя : (підпис). З оригіналом згідно.

Суддя: