АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

за участю ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 2 листопада 2015 року,

встановила:

В вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Просило стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на його користь 13 008 доларів США 10 центів, що становить 131 501 гривень 48 копійок та штраф в сумі 6825 гривень 7 копійок.

Посилалось на те, що 31 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір.

Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит для придбання автомобіля марки «ВАЗ-21043» в розмірі 5900 доларів США 62 центи зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту до 30 липня 2013 року.

Внаслідок порушення своїх зобовязань за договором у відповідача є заборгованість в сумі 13 008 доларів США 10 центів, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 4 553 долари США 65 центів, заборгованості по процентам в сумі 1049 доларів США 8 центів, 356 доларів США 51 цент комісії та пені в сумі 7048 доларів США 86 центів.

Також відповідачу нараховано штраф в сумі 6 825 гривень 7 копійок.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі на момент вчинення вказаного кредитно-заставного договору, а кредитні кошти були використані в інтересах сімї на придбання автомобіля, який став спільною сумісною власністю.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 2 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором від 31 липня 2008 року в сумі 8125 доларів США 84 центи, що станом на 21 березня 2014 року складає 82 145 гривень 74 копійки та штраф в розмірі 6 825 гривень 7 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 2 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Посилаються на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок порушення своїх зобовязань за договором у відповідача є заборгованість в сумі 13 008 доларів США 10 центів, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 4 553 доларів США 65 центів, заборгованості по процентам в сумі 1049 доларів США 8 центів, 356 доларів США 51 цент комісії та пені в сумі 7048 доларів США 86 центів.

Також відповідачу нараховано штраф в сумі 6 825 гривень 7 копійок.

Враховуючи заяву представника відповідачів щодо застосування строків давності, то пеня підлягає стягненню тільки в межах одного року перед звернення позивача до суду в розмірі 2 166 доларів США 60 центів.

Правовідносини, які виникли між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 створюють відповідні цивільні права та обовязки для його дружини ОСОБА_2

ОСОБА_2 не оспорювала правомірність укладеного кредитно-заставного договору з тієї підстави, що вона не надавала письмової згоди на його укладення.

З такими висновками повністю погодитись не можна.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частин 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Частиною 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини 2 статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до частин 2, 4 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це правильно встановлено судом першої інстанції 31 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір.

Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит для придбання автомобіля марки «ВАЗ-21043» в розмірі 5900 доларів США 62 центи зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту до 30 липня 2013 року.

З метою забезпечення взятих на себе грошових зобов'язань відповідач ОСОБА_1, відповідно до умов кредитно-заставного договору, передав у заставу автомобіль марки «ВАЗ-21043», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.10 т.1).

Внаслідок порушення своїх зобовязань за договором у відповідача є заборгованість в сумі 13 008 доларів США 10 центів, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 4 553 доларів США 65 центів, заборгованості по процентам в сумі 1049 доларів США 8 центів, 356 доларів США 51 цент комісії та 7048 доларів США 86 центів пені (а.с.126-128 т.1).

Також відповідачу нараховано штраф в сумі 6 825 гривень 7 копійок.

З довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 березня 2014 року №1-01-15 вбачається, що автомобіль марки ВАЗ 21043, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, був реалізований за ціною 2 875 доларів США. Вказані кошти була направлені 19 березня 2010 року на погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитно-заставним договором від 31 липня 2008 року (а.с.114 т.1).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що правовідносини, які виникли між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 створюють відповідні цивільні права та обовязки для його дружини ОСОБА_2

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду про можливість одночасного стягнення штрафу і пені.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме п.п. 14.2, 14.3 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, згідно з п.14.9 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України викладеній в постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи наведене в позові банку про стягнення штрафу слід відмовити.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України ).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Саме таку правову позицію Верховний Суд України зазначив в своїй постанові №3-29гс15 від 1 квітня 2015 року.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення пені суд першої інстанції не врахував, що розрахунок пені був зроблений позивачем в доларах США та переведений в національну валюту по курсу НБУ.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення в зазначеній частині помилково застосував строк позовної давності.

Відповідно до частини 1 стаття 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно пункту 14.11 кредитно-заставного договору від 31 липня 2008 року вбачається, що сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у пять років (а.с.13 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 17 вересня 2013 року ( а.с. 1 т. 1).

З огляду на вказане вище висновок суду про те, що пеня підлягає стягненню з відповідача тільки в межах одного року перед звернення позивача до суду з позовом в розмірі 2 166 доларів США 60 центів є безпідставним.

З заяви про уточнення позовних вимог вбачається, що позивач просив стягнути пеню в сумі 7048 доларів США 86 центів за період з 25 березня 2011 року по 21 березень 2014 року (а.с.124 т. 1).

Згідно розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19 грудня 2016 року вбачається, що пеня за період з 25 березня 2011 року по 21 березень 2014 року складає 72 347 гривень 74 копійки.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» штрафу в сумі 6 825 гривень 7 копійок скасувати.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення штрафу відмовити.

Рішення в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитно-заставним договором від 31 липня 2008 року в сумі 8125 доларів США 84 центи змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 4553 долари США 65 центів, заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 1049 доларів США 08 центів , комісії в сумі 356 доларів США 51 цент та пеню в сумі 72 347 (сімдесят дві тисячі триста сорок сім) гривень 74 копійки.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи скарги про те, що ОСОБА_2 не була обізнана щодо змісту кредитного договору та обсягу договірних зобовязань ОСОБА_1

З матеріалів справи вбачається, що 19 січня 2010 року автомобіль марки «ВАЗ-21043», 2005 року випуску, було знято з реєстрації та реалізовано у березні 2010 року ОСОБА_4 на підставі довіреності, виданої йому ОСОБА_1 Отримані від реалізації автомобіля кошти в сумі 2 875 доларів США були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що кредитний договір був укладений під час перебування відповідачів в шлюбі, а реалізація автомобіля відбулась лише в березні 2010 року, тобто відповідачі фактично використовували транспортний засіб, який придбаний за кредитні кошти в інтересах сімї протягом двох років .

Правомірність укладення кредитного договору не було оспорено ОСОБА_5 з тієї підстави, що вона не надавала письмової згоди на його укладення.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно підпункту 8 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено розмір судового збору 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, а у разі подання позовної заяви майнового характеру 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів штрафу та зміну рішення в частині стягнення решти заборгованості.

З платіжного доручення від 4 вересня 2013 року вбачається, що за подання до суду позовної заяви позивач сплатив судовий збір в сумі 944 гривні (а.с.5 т.1).

З платіжного доручення від 5 вересня 2013 року вбачається, що за подання до суду заяви про забезпечення позову позивач сплатив судовий збір в сумі 114 гривень 70 копійок (а.с.33 т.1).

З платіжного доручення від 24 березня 2014 року вбачається, що за подання до суду позову позивач додатково сплатив судовий збір в сумі 440 гривень (а.с.130 т.1).

З платіжного доручення від 7 квітня 2014 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу суду сплатив судовий збір в сумі 121 гривня 80 копійок (а.с.163 т.1).

З платіжного доручення від 10 червня 2014 року вбачається, що за подання до суду касаційної скарги позивач сплатив судовий збір в сумі 121 гривні 80 копійок (а.с.217 т.1).

З платіжного доручення від 13 січня 2015 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення сплатив судовий в сумі 695 гривень (а.с.273 т.1).

З квитанції від 13 березня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання до суду касаційної скарги в сумі 1405 гривень (а.с.1 т.2).

З квитанції від 18 листопада 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 сплатила за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення судовий збір в сумі 489 гривень 34 копійки (а.с.110).

З квитанції від 31 листопада 2015 року вбачається, що відповідачі за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення додатково сплатили судовий збір в сумі 542 гривні 92 копійки (а.с.125 т.2).

З квитанцій від 12 січня 2016 року вбачається, що відповідачі за подання до суду касаційної скарги сплатили судовий збір в сумі по 829 гривень 97 копійок (а.с.145,146 т.2).

Позивач сплатив судовий збір на загальну суму 2 437 гривень 30 копійок (994+114,70+440+121,8+121,80+695=2437,3)

ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 2506 гривень 43 копійки (1405+271,46+829,97=2506,43)

ОСОБА_2 сплатила судовий збір в сумі 1590 гривень 77 копійок (489,34+271,46+829,97=1590,77).

З рішення апеляційного суду вбачається, що позов банку задоволено частково та стягнуто з відповідачів суму, що складає 94,81 відсотків від суми позову.

Отже, з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути 1155 гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

З ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути 1155 гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

З публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 130 гривень 10 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

З публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 82 гривні 56 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 листопада 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» штрафу в сумі 6 825 гривень 7 копійок скасувати.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2про стягнення штрафу відмовити.

Рішення в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитно-заставним договором від 31 липня 2008 року в сумі 8125 доларів США 84 центи змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 4553 долари США 65 центів, заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 1049 доларів США 08 центів , комісії в сумі 356 доларів США 51 цент та пеню в сумі 72 347 (сімдесят дві тисячі триста сорок сім) гривень 74 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1155 (одну тисячу сто пятдесят пять) гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Стягнути ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1155 (одну тисячу сто пятдесят пять) гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 130 (сто тридцять) гривень 10 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Стягнути публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 82 (вісімдесят дві) гривні 56 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий Одинак О.О.

Судді: Кулянда М.І.

ОСОБА_6