Номер провадження: 22-ц/785/1437/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

ОСОБА_2

ОСОБА_3,ОСОБА_4

За участю секретаря Поліхранової Ю.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ТОВ «Водолій» на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Одеської міської ради

-про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовними вимогами в котрих просив суд визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок літ. «А»,»А1»,загальною площею 237,9 кв. м., житловою 136,5 кв. м., розташований в м. Одеса, вул. Бабушкіна, 1 .

Свої вимоги обгрунтовував тим, що рішенням Одеської міської ради від 23.12.2011 року № 1653-У1, йому надано дозвіл на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки в м. Одесі, по вул. Бабушкіна,1 для індивідуального дачного будівництва.

На земельній ділянці, котра знаходиться у власності територіальної громади м. Одеси самочинно побудовано житловий будинок загальною площею 237,9 кв.м.

Посилаючись на те, що він не може ввести будинок в експлуатацію просив суд, з підстав ст. 376 ч.3 ЦК України задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2015 року позовні вимоги задоволені. Визнано за ОСОБА_5 право власності на самочинно збудований житловий будинок літ «А», «А1» загальною площею 237,9 кв. м.,житловою 136,5 кв. м. розташований за адресою м. Одеса, вул. Бабушкіна, №1/1( а.с.110-111).

В апеляційній скарзі ТОВ «Водолій» ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, про відмову в задоволені позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин,що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те, що спірний житловий будинок побудований на земельній ділянці, виділеній їм в користування, як власникам 26/100 частин домоволодіння, що знаходиться по вул. Бабушкіна, 1 у м. Одесі, загальною площею 659,1 кв. м. Іх будівлі розташовані на земельній ділянці 10434 кв. м. з врахуванням вилучення 0,7820 га земельної ділянки за їх згодою . Решта земельної ділянки знаходиться в їх користуванні. Крім того, посилаються на те, що ОСОБА_5 не будував спірний будинок, земельна ділянка під будівництво житлового будинку ОСОБА_5 не виділялась,відсутня проектна документація на житловий будинок по вул. Бабушкіна, 1/1 в м. Одесі на який суд визнав право власності.

В судове засідання відповідач не зявився,про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

В силу ст.305 ч.2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за його відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення учасників судового процесу,що зявились, перевіривши матеріалами справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заявлені вимоги,районний суд виходив з вимог ст. ст.331,376 ЦК України з посиланням на те, що житловий будинок загальною площею 237,0 кв.м. по вул. Бабушкіна,1 в м. Одесі придатний для подальшої експлуатації,відповідає вимогам чинного законодавства, права сусідів не порушені,власник земельної ділянки дала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вказаній адресі позивачу.

Проте з таким судженням районного суду погодитись не можна з наступних підстав.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.

Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справ встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03 квітня 2001 року до ТОВ «Водолій» перейшло право власності на 26/100 домоволодіння ,що знаходиться по вул.Бабушкіна,1,2 в м. Одесі,загальною площею 659,1 кв.м.,розташованих на території 10434 кв.м.,яеий знаходиться за адресою : м. Одеса,вул. Бабушкіна,1 та зареєстрований № 676 стр.179 кн.11 неж. ( а.с.197 т.1).

За правилами ч.1 ст.30 ЗК України,котра була чинною на момент набуття ТОВ «Водолій» права власності на 26/100 частин домоволодіння, що знаходиться по вул. Бабушкіна, 1 у м. Одесі, загальною площею 659,1 кв. м. при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах,передбачених статтею 67 цього кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення,і якщо інше не передбачено у договорі відчуження-будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до прикінцевих та перехідних положено до ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004 року п. 4 абзацем 2 передбачено, щодо цивільних відносин,які виникли до набрання чинності ЦК України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків,що виникли або продовжують існувати після набрання чинності.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором купівлі продажу на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Така правова позиція закріплена у справі за № 6-253цс16.

Виходячи з того, що до ТОВ «Водолій» перейшло право власності на 26/100 домоволодіння ,що знаходиться по вул.Бабушкіна,1,2 в м. Одесі,загальною площею 659,1 кв.м. за ними закріпляється і земельна ділянка.

Відповідно до ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1)якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права);

2)у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

Отже, у справі, яка переглядається, суди не врахували наведених вище вимог статей 331, 376 ЦК України та дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на самовільно збудований обєкт нерухомості.

Саме до таких правових висновків щодо застосування статей 331, 376 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року (справа № 6-225цс14).

Як вбачається з заключення № 031/2014 від 05.12.2014 року предметом дослідження являвся житловий будинок в м. Одесі,по вул.Бабушкіна,1 за адресою котрого зареєстровано право власності за ТОВ «Водолій» на 26/100 частин домоволодіння.( а.с.219-239; а.с. 197 т.1).

З плану земельної ділянки (топографічна зйомка) спірні обєкти будівництва розташовані на земельній ділянці де розташовані обєкти домоволодіння ТОВ «Водолій» ( а.с.39).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції не залучив до участі в справі ТОВ «Водолій» та помилково вважав,що права сусідів не порушені ,що свідчить про порушення судом вимог ст.ст.212-214 ЦПК України та не врахував норми матеріального та процесуального права,які регулюють спірні правовідносини,судова колегія з підстав ст.309 ч.1 п.3,4 ЦПК України рішення суду скасовує з ухваленням нового,про відмову в задоволені позовних вимог.

В силу ст.88 ЦПК України понесені судове витрати за подачу апеляційної скарги відшкодовуються заявникові так як вони документально підтверджені.

Керуючись ст. 218, 303,309,316,317,319ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ «Водолій» задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2015 року скасувати.

В позовних вимога ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Водолій» 4019 грн.41 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду на протязі 20 днів.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді А.І.Дрішлюк

ОСОБА_4