АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/454/17 Справа № 201/8117/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Демченко Е.Л., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про відшкодування майнової шкоди, грошових коштів та витрат,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_3 сплативши судовий збір, звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідача- ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, збитку та витрат.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 08 вересня 2015 року близько 09.00 відповідач ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Шевроле» порушив правила дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку під час керуванням автомобілем та здійснив ДТП, в результаті якого постраждав позивач, йому завдана матеріальна шкода, пошкоджені автомобілі. Внаслідок чого, відповідача (ОСОБА_8.) притягнуто до адміністративної відповідальності. Оскільки, відповідач до страхової компанії не звертався, а на звернення позивача вказана страхова компанія не відповіла, а шкода повинна відшкодовуватися повністю в межах фактичних витрат на ремонтно-відновлювальні роботи з урахуванням зносу автомобіля і втрати товарної вартості, позивач вважав, що у цьому випадку вказану шкоду повинен відшкодовувати саме відповідач в межах своєї відповідальності і просив стягнути з ОСОБА_2 не відшкодовану матеріальну шкоду, витрати на оплату експертного дослідження та судового збору, задовольнивши позов у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди 58309 грн. 06 коп., вартість проведеного експертного дослідження 850 грн., а також витрати позивача на судовий збір в сумі 591 грн. 60 коп., а всього 59750 грн. 66 коп.

У апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 08 вересня 2015 року близько 09.00 водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Шевроле Авео», державний номер НОМЕР_1, на перехресті нерівнозначних доріг вул. Гоголя і вул. Чернишевського м. Дніпропетровська, перед здійсненням маневру - зміні напрямку руху або зменшення швидкості руху автомобіля, не пересвідчився, що це буде безпечно, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діяв таким чином, щоб не завдавати загрози життю та здоров'ю громадян, грубо порушуючи вимоги п. п. 2.10 і 16.11 Правил дорожнього руху України, не впорався з керуванням автомобіля, не вжив заходи для безпечного руху, рухаючись по другорядній дорозі, не надав переваги в русі транспортному засобу «Додж», почав здійснювати поворот, в наслідок чого допустив зіткнення з рухавшимся по головній дорозі, у тому ж місці автомобілем «Додж», державний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, скоївши ДТП.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав значні ушкодження. При цьому, порушення відповідачем зазначених Правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому зв'язку із наслідками у вигляді завданих ушкоджень позивачу та пошкодження транспортного засобу під його керуванням.

Винним у вказаній ДТП визнано ОСОБА_2 та за ст. ст. 124, 124-4 КпАП України його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в дохід держави в сумі 340 грн., постанова не оскаржена і набрала законної сили, штраф сплачено, постанову виконано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2015 року встановлено факт вчинення відповідачем на своєму автомобілі адміністративного правопорушення відносно саме позивача, факт завдання діями вказаної особи шкоди позивачу, а також наявність причинно-слідчого зв'язку між винними діями ОСОБА_2 та зазначеними наслідками у вигляді шкоди позивачу і відповідно винність цього відповідача в завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена.

А оскільки, постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_2 набрала законної сили, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування у дійсній справі в частині чи мали місце винні дії відповідача на своєму транспортному засобі, а саме дії, що містять в собі склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. ст. 124, 124-4 КУПАПП, факт завдання ушкоджень позивачу, наявність причинно-слідчого зв'язку між винними діями, пов'язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, саме цим відповідачем і завданням шкоди позивачу. Тобто, що вказаними протиправними діями позивачу було завдано матеріальної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - Постанова), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Суд першої інстанції виходив з того, що саме позивач є належним позивачем у дацій справі, оскільки є влаником транспортного засобу «Додж», держномер НОМЕР_2.Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. У суді апеляційної інстанції дані доводи апеляційної скарги були перевірені та спростовані наступними даказами. Так, свідоцтвом про право реєстрації транспортного засобу НОМЕР_5 підтверджено, що власником транспортному засобу «Додж», держномер НОМЕР_2 є ОСОБА_3 - позивач у справі. Крім того, отриманою відповіддю регіонального сеовісного центру в Дніпорпетровській області від 09.12.2016 року за № 31/4-4558 зазначено, що за період з 2008 року по теперішній час автомобіль марки "DODGE CALIBER", номерний знак НОМЕР_3, 2007 року випуску, синього кольору, номер кузова НОМЕР_4, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 26.01.2008 року, зареєстровано за громадянином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Реєстрація проведена на підставі вантажної митної декларації №100000011/7/250344 від 20.11.2007 року. 23.11.2016 року вказаний автомобіль без зміни власника та номерних знаків перереєстровано при зміні свідоцтва про реєстрацію та видано нове НОМЕР_5 від 23.11.2016 року. Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено право позивача, як власника транспортного засобу, який отримав пошкодження внаслідок ДТП, на звернення до суду із зазначеними у позові вимогами до відповідача. Відповідно вказані доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, як недоведені.

Крім того, на момент ДТП цивільна відповідальність автомобіля відповідача була застрахована у ПАТ «СК «Україна» і згідно укладеного договору ліміт відповідальності страховика за шкоду складає 50 тис. грн.

Так, згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому, як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо незалучення до участі у справі у якості саме відповідача страхової компанії, є помилковим.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що саме неправомірними діями саме відповідача ОСОБА_2, пов'язаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу), позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями цього відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок також і винної особи.

Як зазначалось вище, на час вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 мав страховий поліс ПрАТ «СК «Україна» № АІ/55669993 про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власникі наземних транспортних засобів, вказаний поліс був оформлений в Дніпропетровській філії цієї страхової компанії, строк дії полісу з 13 травня 2015 року 27 січня 2016 року.

Висновком № ZU101215 експертного дослідження від 15 грудня 2015 року визначено вартість матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням його автомобіля «Додж», яка складає 58309 грн. 06 коп., це вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу запчастин автомобіля, які підлягають заміні і з урахуванням втрати товарної вартості пошкодженого автомобіля позивача. Вказані кошти і є фактичними витратами позивача на ремонт його пошкодженого автомобіля, про що суду надано письмові докази.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно оцінив докази та визнав вірним вищевказаний висновок, що підтверджує вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу запчастин автомобіля, які підлягають заміні і з урахуванням втрати товарної вартості пошкодженого автомобіля позивача- 58309 грн. 06 коп.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності стороною позивача розміру вартості відновлюваного ремонту транспортного засобу у розмірі - 58309 грн. 06 коп.

Як убачається з матеріалів справи, апелянтом не було заявлено клопотання про призначення судової експертизи на спростування висновків спеціаліста зі сторони позивача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв як доказ звіт експертного автотоварознавчого дослідження по встановленню вартості матеріальної шкоди, у зв»язку з аварійними пошкодженнями спричиненими автомобілю Dodge Caliber державний номер НОМЕР_2 від 15 грудня 2015 року, оскільки, він був отриманий у передбаченому порядку ліцензованим у законному порядку суб»єктом оціночної діяльності здійснений - судовим експертом ОСОБА_6 Відповідачем переконливих аргументів чи доказів на спростування вказаного висновку до суду не надано, вказаний висновок узгоджується з іншими матеріалами справи і не протирічить їм.

Також, судом було встановлено, що позивач одразу звернувся до страхової компанії де застрахована цивільна відповідальність відповідача, з питання виплати страхових коштів, однак, відповідні страхові виплати позивачу не були здійснені, позивач не отримав і будь-яких відповідей. Також, судом встановлено, що сам відповідач не звертався до страхової компанії у зв'язку з цією ДТП. Суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично відповідач відмовився виплачувати страхове відшкодування в решті збитків.

Згідно статті 22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно статті 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим та власник транспортного засобу згоден з визнанням його фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. При цьому якщо власник транспортного засобу не згоден з визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати по евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно пункту 9 постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку з заподіянням шкоди майну.

Отже, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу реальні збитки, тобто збитки, які позивач мусить зробити для відновлення свого права, а саме для відновлення пошкодженого автомобіля.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що на вимогу позивача, у досудовому порядку, а ні відповідач, а ні страхова компанія не виплатили в якості страхового відшкодування належної суми, шкода залишилася не виплаченою і виплачувати її відповідач відмовляється.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перед судом першої інстанції інших вимог, ніж ті що заявлені позивачем, не заявлялось.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції на дослідження нових доказів є обмеженим. Інших доказів суду апеляційної інстанції не було надано.

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегія вважає вірними висновки суду першої інстанції, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. А тому, рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги позивача задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди 58309 грн. 06 коп., вартість проведеного експертного дослідження 850 грн., а також витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 591 грн. 60 коп., а всього 59750 грн. 66 коп. підлягає залишенню без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції, у оскаржуваній частині, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Е.Л.Демченко

І.А.Єлізаренко