АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів, в якому просив визнати договір фінансового лізингу №002644 від 15 березня 2016 року, укладений між сторонами, недійсним; стягнути з відповідача на свою користь сплачені за вказаним договором кошти у розмірі 41 000 грн.; стягнути з відповідача на свою користь вартість юридичних послуг у розмірі 3 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15 березня 2016 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 003644, відповідно до якого відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу, предметом фінансового лізингу є автомобіль HYNDAI НІ. Після того, як договір був складений, позивач помітив помилку в договорі при визначенні моделі транспортного засобу який він замовив, а саме в договорі було помилково зафіксовано транспортний засіб марки «Toyota Corolla», після чого звернувся до представника компанії з вимогою виправити допущено описку, однак виправлення описки в договорі не здійснено і транспортний засіб позивачу відповідачем не передано.

Позивач також вважав, що оскаржуваний договір містить умови, які є несправедливими, відповідно до положень ЗУ «Про захист прав споживачів», а також наголошував на тому, що в договорі взагалі не вказана специфікація транспортного засобу, який мав бути предметом договору.

Справа № 757/15632/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/710/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року позов задоволено повністю.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року заяву ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилалася на те, що суд першої інстанції не врахував, що оскаржуваний договір є вільною домовленістю сторін, які обговорили та погодилися із усіма його умовами, про що, зокрема, свідчать підписи сторін на кожній сторінці договору, а тому не було підстав вважати його дискримінуючим споживача та несправедливим.

Апелянт також вказує на те, що суд прийшов помилкового висновку про те, що в договорі не було вказано, що саме є предметом лізингу, оскільки на справді договір містить специфікацію транспортного засобу, а саме його марку, модель та комплектацію.

Помилковим, на думку апелянта, є і посилання суду на те, що оскільки відповідач не є фінансовою установою, то він не може надавати послуги фінансового лізингу.

Крім того, на думку апелянта, суд неправильно послався в своєму рішенні на позицію ВСУ щодо нікчемності договору лізингу у разі не здійснення його нотаріального посвідчення, оскільки вважає її неправильною та вказує на те, що суд мав право відступити від неї з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також, апелянт вказує на безпідставність задоволення вимоги про стягнення витрат на правову допомогу.

Представник відповідача - Полякова Т.Т. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 березня 2016 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 002644, відповідно до якого відповідач придбає у свою власність транспортний засіб і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах договору.

Позивач сплатив на банківський рахунок відповідача грошові кошти у сумі 41 000,00 грн. з призначенням платежу - адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу № 002644 від 15.03.2016року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що оскільки, договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, а також відповідач не мав відповідної ліцензії на укладання договорів фінансового лізингу, то такий договір підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів не може погоджується з рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, порушив норми матеріального права та вийшов за межі позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися із висновком суду про те, що договір підлягає визнанню недійсним оскільки порушує норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно п. 3 ч.1 ст. 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно ч.1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Згідно ч.1ст.203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до положень ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", ця стаття передбачає можливість визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та, зокрема встановлює наступне.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;

встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

Такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

При цьому, зі змісту договору фінансового лізингу №002644 від 15 березня 2016 року, укладений між сторонами, вбачається, що позивач у письмовій формі визнав та погодився з усіма умовами договору, підписавши цей договір в цілому та на кожній сторінці договору окремо.

Доводи позивача, з якими погодився суд першої інстанції, про відсутність специфікації транспортного засобу в умовах договору також є безпідставними, оскільки на першому аркуші договору вказано модель, комплектацію, об'єм двигуна, тип КПП та привід транспортного засобу. Вказаний аркуш договору також окремо підписаний позивачем, а отже він був ознайомлений з умовами та погодився з ними.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача про те, що сторони погоджували інший автомобіль - Хюндай, в той час як у договору вказано автомобіль Тойота.

Так, згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення» від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказавши на наведену обставину, позивач ніяким чином її не підтвердив, натомість поставив свій підпис біля специфікації саме автомобіля Тойота.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що однією з підстав задоволення позову та стягнення з відповідача коштів, суд першої інстанції зазначив на те, що договір не був нотаріально посвідчений, а тому вважається нікчемним.

Проте, статтею 31 ЦПК України, виключно позивачеві надано право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підстави позову.

Зі змісту поданої позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати недійсним спірний договір та у зв'язку із цим стягнути із відповідача сплачені за договором кошти.

Вказуючи на те, що спірний договір є нікчемним та, фактично, застосовуючи наслідки нікчемності правочину, стягненням коштів, суд першої інстанції фактично змінив підстави заявлено позову, чим вийшов за межі позовних вимог, що забороняється законодавством.

Відповідно до Постанови, Пленум Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Не відповідають нормам матеріального законодавства й висновки суду про те, що оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» не є фінансовою установою, то вони й не мали права укладати договір фінансового лізингу.

Так, відповідно до ч.4 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Так, вказане питання регулюється Положенням «про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами-суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами» (далі Положення) затвердженим розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №21 від 22.01.2004р.

Відповідно до п.2.1 Положення, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності:

1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів;

2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини;

3) довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг;

4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або не знятої судимості за корисливі злочини;

5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи.

Колегія суддів також бере до уваги доводи апелянта про те, що на час укладання спірного договору не розроблено механізм , відповідно о якого суб'єкти господарювання повинні отримувати дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу.

Судом першої інстанції також безпідставно не взята до уваги, наявна в матеріалах справи довідка серії ФЛ № 551 від 11.06.2015р. про взяття на облік юридичної особи, видана відповідачу Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно до якої ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» є таким, що має право надавати послуги з фінансового лізингу.

Таким чином, на момент укладання спірного договору, ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», не заважаючи на те, що не являється фінансовою установою та не має ліцензії, мало право надавати послуги з фінансового лізингу, а судом першої інстанції було помилково вказано протилежне.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, то позов у цій частині не підлягає задоволенню з підстав не обґрунтованості позову, а також з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.84 цього Кодексу витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч наведеним нормам, звернувшись до суду із вказаною вимогою, позивач не обґрунтував її належним чином, не надав суду належних доказів та обґрунтованого розрахунку суми стягуваної правової допомоги, згідно із наведеним законодавством.

Судом першої інстанції наведені норми також гне було взято до уваги та безпідставно задоволено вказану позовну вимогу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді