ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/313/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" січня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі СЕМЕНЧЕНКО Я.А.

за участю

представника позивача ОСОБА_1;

представника відповідача - ОСОБА_2 ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни про визнання договору позики недійсним правочином, визнання договорів іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими, а також визнання укладеним договору позики та застосування до нього правил щодо правочину позики

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_4.) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2.), ОСОБА_5 (далі по тексту - ОСОБА_5.), ОСОБА_6 (далі по тексту - ОСОБА_6.), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни про визнання договору позики недійсним правочином, визнання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотеко держателя припиненими, а також визнання укладеним договору позики та застосування до нього правил щодо правочину позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 03 листопада 2015 року її було визнано потерпілою від злочинних дій ОСОБА_2 у співучасті з ОСОБА_5, які шахрайським шляхом заволоділи квартирою позивача за адресою: АДРЕСА_1 та грошовими коштами. Так, 20 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_2 формально був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримує у позику 300 658,60 грн., що становить еквівалент 37 400 доларів США, без нарахування відсотків. Фактично грошові кошти за спірним договором отримала ОСОБА_5, що вказує на укладення цієї угоди іншими особами, а сам договір укладений позивачем під тиском та оманою з боку зазначених осіб. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором 20 квітня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 76053, за умовами якого ОСОБА_4 (іпотекодавець) передала ОСОБА_2 (іпотекодержатель) в іпотеку квартиру АДРЕСА_2. Також цього дня між сторонами з відкладною умовою укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким з моменту виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач передає позивачу, а останній зобов'язується прийняти у власність зазначене вище нерухоме майно. Вважає, що фактично основне зобов'язання, яке виникло між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки не існувало то відповідно і до договір іпотеки припиняється.

В позовних вимогах просила суд визнати договір позики від 20 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, недійсним правочином. Визнати, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір позики та застосувати до нього правила, щодо правочину позики. Визнати договір іпотеки від 20 квітня 2012 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 квітня 2014 року укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 припиненими. Судові витрати покласти на відповідачів.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених підстав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проти позову заперечував, просив застосувати строки позовної давності та у задоволені позову відмовити.

Відповідачі ОСОБА_5., ОСОБА_6 та Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Есталіна Анатоліївна у судові засідання не з'являлись, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте від приватного нотаріуса надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю.

Під час розгляду справи представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки договір позики був укладений 20 квітня 2012 року, останнім днем строку загальної позовної давності слід вважати 20 квітня 2015 року. Проте з позовом позивач звернувся до суду 09 грудня 2015 року, поза межами строку позовної давності, просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у позові.

Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, який посвідчено Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А.

Відповідно до п. 1 договору позики позичальник (позивач) отримує від позикодавця (відповідач ОСОБА_2.), а позикодавець передає у позику грошову суму в розмірі 300 658,60 грн., що за курсом ПАТ КБ «Правекс-Банк» становить 37 400 доларів США.

Підпунктом 1.1. цього договору встановлено, що грошові кошти у визначеному розмірі ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 під час його підписання. У відповідності до пп. 2 та 2.1 договору позики остання зобов'язалася повернути грошові кошти ОСОБА_2 у сумі яка буде відповідати гривневому еквіваленту 37 400 доларів США за курсом їх продажу ПАТ КБ «Правекс-Банк» на дату здійснення платежу та не пізніше 20 жовтня 2012 року відповідно до визначеного договором графіку.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З метою забезпечення належного виконання грошових зобов'язань за вказаним договором позики, 20 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, який посвідчено Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та за умовами п. 1.1 якого ОСОБА_4 (іпотекодавець) передала ОСОБА_2 (іпотекодержатель) в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, 20 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А. За умовами п. 1.1 цього договору іпотекодавець (позивач) зобов'язується передати, а іпотеко держатель (відповідач ОСОБА_2.) прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим Договором, належне ОСОБА_4 на праві приватної власності нерухоме майно, яке є предметом укладеного між ними договору іпотеки.

Окрім того, сторони цього договору у його п. 6.2 обумовили, що права і зобов'язання за цим договором виникають з моменту виникнення у іпотекодержателя (відповідач ОСОБА_2.) права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 умов договору позики, ОСОБА_2 скористалася наданим їй умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема його пп. 1.1 та 6.2, правом звернення стягнення на нерухоме майно та зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису 5497059.

Посилаючись на недійсність укладеного 20 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору позики, остання вказує на те, що фактично грошові кошти за цим договором отримала інша особа, зокрема ОСОБА_5, а договір позивачем підписувався під тиском та оманою стосовно виду і суб'єкту правочину, а отже всі боргові зобов'язання повинна нести саме ОСОБА_5

Укладений договір позики є двостороннім правочином, укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає чч. 1- 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою, проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа) яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9, у пунктах 19, 21 роз'яснив, що відповідно до стст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях.

Факт вчинення незаконних дій відносно позивача не доведений під час розгляду справи, укладений договір позики відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Окрім того, позивачем не доведено факту припинення основного зобов'язання за договором позики, належні та допустимі докази цього у матеріалах справи відсутні, відтак посилання на припинення зобов'язань за договором іпотеки та договором про задоволення вимог іпотекодержателя є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За аналізом наведених правих норм, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів, в розумінні стст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження заявлених позивачем вимог не надано, а відтак заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено по суті заявлених вимог за їх недоведеністю, посилання відповідача на пропущення позивачем строків позовної давності не може бути взято судом до уваги як належну підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідачів на її користь понесених судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.