САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 206/6298/16-ц
Провадження № 2/206/242/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" березня 2017 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого-судді Зайченко С.В., при секретареві Дубовик Г.Е., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд з позовом до Дніпровської міської ради в якому просила, визнати за в порядку спадкування за законом право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з Б-1-житловий будинок, загальною площею -78,4 кв.м., житловою площею - 39,3 кв.м. та господарських будівель та споруд: В-убиральня, Г-душ, №1-9,І - споруди, мотивуючи тим, що її матері на праві власності належало домоволодіння АДРЕСА_1. 01.11.1990 року її мати 39/100 части цього домоволодіння продала ОСОБА_3 В 1991 році рішенням Виконавчого комітету було надано дозвіл її матері знести старий будинок за адресою: АДРЕСА_1, який став непридатним та побудувати новий. У 1991 році ОСОБА_4 був побудований новий житловий будинок. Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної ради №721 від 25.12.1998 року було вирішено анулювати правовстановлюючі документи та виключити з реєстру домоволодінь частку домоволодіння 39/100 по АДРЕСА_1 зареєстрованому на ім'я ОСОБА_3 Згідно зазначеного рішення фактично було припинено спільну часткову власність на домоволодіння АДРЕСА_1 внаслідок чого вона стала єдиним власником домоволодіння. Однак не знаючи про це рішення, вона вчасно не перереєструвала свої правовстановлюючі документи. В 2014 році її мати розпочала оформлення правовстановлюючих документів на домоволодіння, що їй належить на праві власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 не встигнувши закінчити процедуру перереєстрації права власності на домоволодіння її мати померла, внаслідок чого вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину, що є порушенням її прав.

Представник позивача в судовому позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності прийшов до наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4 (а.с.6)

Позивачка є донькою ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.25).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи №27/2015 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4, її єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину є донька ОСОБА_2

15 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про оформлення спадщини та вказувала, що після смерті її матері залишилося спадкове майно, яке складається з частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.63).

Постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15.07.2016 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 67/100 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оскільки ця частка не була перереєстрована після анулювання права власності на 33/100 частин домоволодіння (а.с.7).

Згідно ст. 100 ЦК УРСР в редакції, що діяла до 1993 року, в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Встановлено, що на підставі договору-дарування від 15.01.1973 року ОСОБА_4 належав жилий саманний будинок, зазначений в генплані літ. А-1, загальною площею 24,1 кв. з господарчими будівлями, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8,9).

На підставі договору купівлі-продажу від 01.11.1990 року 39/100 частин вищезазначеного домоволодіння перейшло у власність ОСОБА_3

За життя спадкодавця на підставі рішення Виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів №48/3 від 24.01.1991 р. будинок АДРЕСА_1 був знесений і на відповідній земельній ділянці, був збудований новий житловий будинок (при цьому право власності і правовстановлюючі документи на знесений будинок не погашено).

Також вищезазначеним рішенням було зобов'язано ОСОБА_4 на протязі місяця після отримання дійсного рішення отримати у відділі архітектури та містобудування при виконкомі районної Ради народних депутатів проект на будівництво жилого будинку. Після закінчення будівництва житлового будинку оформити правовстановлюючі документи на домоволодіння через міське бюро технічної інвентаризації.

На виконання даного рішення ОСОБА_4 на будівництво жилого будинку у відділі архітектури та містобудування був отриманий ескізний проект (а.с.14-17).

На підставі рішення Виконавчого комітету Самарської районної ради №721 від 25.12.1998 року були анульовані правовстановлюючі документи на домоволодіння АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3, виключено з реєстру домоволодінь частину домоволодіння 39/100 по АДРЕСА_1 зареєстрованому на ім'я ОСОБА_3 (а.с.18).

Згідно вищезазначеного правовстановлюючого документу до ОСОБА_4 перейшов у власність весь жилий саманний будинок зазначений на генплані літ А-1, загальною площею 24,1 кв.м. з господарчими будівлями. Реєстрація права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок літ. Б-1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відсутня (а.с.19).

Як також встановлено судом, новостворений житловий будинок АДРЕСА_1 згідно копії технічного паспорту виготовленого фізичною особою-підприємцем експертом ОСОБА_5 позначається літ. Б-1-житловий будинок, загальною площею -78,4 кв.м., житловою площею - 39,3 кв.м. та має господарські будівлі та споруди: В-убиральня, Г-душ, №1-9,І - споруди, рік забудови якого зазначено 1991 року (а.с.20-22).

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що правовідносини щодо побудови спадкодавцем нового житлового будинку, а також набуття спадкодавцем відповідного речового права відносно цього об'єкту нерухомого майна, виникли під час дії Цивільного Кодексу УРСР (1963 року), який і підлягає до застосування разом з іншими нормативно-правовими актами, що діяли у відповідний період часу включно до кінця 1991 року.

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Зміст п. 4, п. 27 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР № б/н від 31.01.1966, яка була чинною до 13.12.1995 року (надалі по тексту Інструкція 1966 р.), зазначають, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР … які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. В разі будівництва, з дозволу виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, будинку взамін старого, що підлягає знесенню, після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності, а старий правовстановлюючий документ відбирається та погашається.

Згідно п. 11 Додатку 1 до Інструкції 1966 р. правовстановлюючими документами, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, в даному випадку, (оскільки мова йде про будівництво будинку), - є рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію.

Відповідно до п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" N 7 від 4 жовтня 1991 року у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

У відповідності до ст. 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Зі змісту рішення виконавчого комітету Виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів №48/3 від 24.01.1991 р. вбачається, що побудований житловий будинок підлягав здачі в експлуатацію.

Таким чином, на момент будівництва підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог законодавства та прийняття будинку в експлуатацію, а виникнення права власності на житловий будинок не пов'язувалось із проведенням його реєстрації.

Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо технічних характеристик спірного будинку та їх відповідності будівельним нормам, оскільки після закінчення будівництва будинок в експлуатацію не здавався та не встановлено дотримання проектної документації в процесі будівництва, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 за життя набула право власності на спірний житловий будинок (домоволодіння).

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на роз'ясненнях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріплених в абзаці 2 п. 6 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де зазначено про необхідність розмежовування права на спадщину як майнового права (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна, тобто спадкоємець у будь-якому разі не позбавляється права на спадщину, навіть за умови відсутності на неї правовстановлюючих документів, при цьому необхідно обрати правильний спосіб захисту права спадкоємця, в тому числі шляхом звернення до суду не з позовом про визнання права власності на спадщину, а з позовом про визнання права на спадщину, після чого, в разі наявного відповідного рішення суду, такий спадкоємець набуває права на спадщину та можливості узаконити таке будівництво.

Тож, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. cт. 209,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. В. Зайченко