Справа № 758/8324/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Зарицької Ю. Л. ,

при секретарі - Куча П. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з зазначеним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належала трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1. Позивачка зазначила, що для полегшення її матеріального становище вирішила продати квартиру та купити однокімнатну і жити на отримані від цього гроші. Позивачка вказала, що відповідач, який є її сином, запропонував в обмін на квартиру щомісячно надавати їй гроші в сумі 200 дол. США до дня смерті позивачки. У зв'язку з викладеним між сторонами 27.05.2005 укладено договір дарування квартири. Позивака наголосила на тому, що до 2013 року відповідач сплачував їй кошти, а потім відмовився, пославшись на те, що в неї є ще один син, який зобов'язаний їй допомагати. Крім того, позивачка зазначила про те, що вона розраховувала на те, що відповідач буде сплачувати їй кошти до самої смерті. Тому позивачка і звернулась до суду та просила визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 27.05.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ємельяновою Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 1091, визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що договір дарування укладений під впливом помилки, оскільки у позивачки було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу квартири у власність відповідачу, вважаючи, що вона укладала договір довічного утримання.

Відповідач не погодившись з позовом, подав до суду заперечення на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що укладаючи договір дарування, він дійсно пообіцяв позивачці надавати кошти до її смерті, що перестав робити з 2013 року у зв'язку з втратою значної частини своїх доходів. Проте, позивачка добровільно подарувала йому квартиру.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задоволити, мотивуючи тим, що позивачка помилилась при укладенні договору та уклала замість договору довічного утримання договір дарування.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Справу просив розглядати у його відсутності.

Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 27.05.2005 між сторонами укладено договір дарування квартири, відповідно до якого позивачка подарувала відповідачу квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.а.с 13-15).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, при укладені договору сторонами було дотримано вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України, що посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ємельяновою Г.В., а також досягнуто згоди з усіх істотних умов.

Укладаючи договір дарування, сторони домовились в добровільному порядку про те, що відповідач буде надавати позивачці грошові кошти до її смерті. Однак, даний обов'язок не визначався договором дарування.

Наявність даної умови визнано як позивачкою, так і відповідачем.

Ч. 1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Верховний Суд України під час розгляду справи N 6-133цс12 в постанові від 14 листопада 2012 р. дійшов висновку, що оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Твердження позивачки про те, що вона мала намір укласти договір довічного утримання не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачкою не надано.

Посилання позиваки на її похилий вік суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивачка мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була.

Крім того, п. 6 договору дарування квартири від 27.05.2005 передбачено, що дарувальник та обдарований однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, що підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характер фіктивного та удаваного і не є договором зловмисним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Так, для укладення договору довічного утримання нормами ЦК України передбачено певні вимоги, які не були дотримані сторонами під час укладення договору.

Доводи позивачки щодо обіцянки відповідача надавати їй грошові кошти, не свідчить про її намір укладення договору довічного утримання, оскільки такий обов'язок не передбачений договором, що укладався.

Аналізуючи зазначені вище норми, якими визначено поняття договору довічного утримання та договору дарування, суд приходить до висновку, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, в даному випадку позивачка мала право ставити питання про визнання правочину удаваним, оскільки вона стверджує, що мала на меті укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Так, посилання позивачки саме на недійсність правочину саме на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого доведення, не є обґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню.

На підставі ст.ст. 6, 203, 215, 235, 627, 638, 717, 744 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України.

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Ю. Л. Зарицька