Справа №592/1747/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Зорік М. В.
Номер провадження 22-ц/788/141/17 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 листопада 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Ковпаківський відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції,

про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 не погоджується з вказаним рішенням та, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника відповідача ОСОБА_5, представника третьої особи Добринь Ю.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанцій правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 серпня 2001 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, з відповідача стягнуто аліменти на утримання його сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 1/2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян щомісяця на користь матері ОСОБА_4, з 24 липня 2001 року до повноліття дитини.

29 серпня 2001 року відкрите виконавче провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення в частині стягнення аліментів, а 18 жовтня 2001 року державним виконавцем направлене розпорядження та виконавчий лист за місцем роботи боржника - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання».

13 травня 2011 року ОСОБА_4 звернулася до начальника Ковпаківського відділу ДВС Сумського міського управління юстиції із заявою, в якій просила прийняти на виконання виконавчий лист № 1-2365, виданий Зарічним районним судом м. Суми 17 серпня 2001 року, а 27 травня 2011 року подала заяву про нарахування боргу по аліментах за період з 12 серпня 2004 року по 12 серпня 2007 року, тобто по день повноліття дитини (а.с. 22, 49).

Того ж дня, 27 травня 2011 року державним виконавцем направлена за місцем роботи боржника постанова про звернення стягнення на його заробітну плату, з якою ОСОБА_3 не погодився, звернувся до виконавчої служби і пояснив, що у період з 12 серпня 2004 року по 12 серпня 2007 року боргу по аліментах не має, оскільки до 2007 року він проживав разом з ОСОБА_4 та своїм сином і всі свої кошти витрачав на потреби сім'ї.

Зазначену обставину позивач підтвердив встановленими у рішенні Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 жовтня 2008 року обставинами, з якого вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після розірвання шлюбу проживали однією сім'єю до кінця 2007 року. Свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_3 отримав 23.01.2008 року, а ОСОБА_4 - його не отримувала (а.с. 12).

З листа Сумського міського управління юстиції від 10 січня 2012 року № 159 вбачається, що за місцем роботи позивача аліменти за період з 01 січня 2001 року по 01 липня 2011 року із заробітної плати не утримувалися, а утримані за період з 01 липня 2011 року по 01 вересня 2011 року і перераховані на картковий рахунок ОСОБА_4 (а.с. 49).

Крім того в матеріалах справи міститься лист-відповідь головного бухгалтера Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на звернення ОСОБА_3, з якого вбачається, що у 2011 році із заробітної плати позивача проводилося відрахування аліментів за період з липня по грудень на загальну суму 9685,60 грн., після чого товариство отримало від виконавчої служби лист від 28 грудня 2011 року № 18-603 про припинення стягнення боргу по аліментах.

11 січня 2012 року постановою державного виконавця закінчене виконавче провадження на підставі п. 6 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий лист повернуто в Зарічний районний суд м. Суми (зв. а.с. 49).

Проте, як вбачається з листа головного бухгалтера, 04 травня 2012 року товариство повторно отримало постанову державного виконавця (виконавчий лист) № 2-3090 від 17 серпня 2001 року про примусове стягнення аліментів та у 2012 році за період з травня по вересень із заробітної плати позивача утримано аліменти на загальну суму 3881,71 грн. (а.с. 15).

Вказані вище дії державного виконавця щодо звернення стягнення на заробітну плату боржника в зв'язку з виниклим боргом зі сплати аліментів за період з 12 серпня 2004 року по 12 серпня 2007 року, ОСОБА_3 оскаржив в судовому порядку, проте Зарічний районний суд м. Суми ухвалою від 07 березня 2012 року, яка набрала законної сили, у задоволенні скарги заявника відмовив за її необґрунтованості.

Таким чином у встановленому законом порядку дії державного виконавця з приводу звернення стягнення на заробітну плату позивача у зв'язку з виниклою заборгованістю зі сплати аліментів протиправними не визнавалися, а тому є правомірними.

Звертаючись з позовними вимогами до ОСОБА_4, позивачем фактично порушується питання про незаконність нарахування та стягнення аліментів за відповідний період, а також про безпідставність їх стягнення вже після досягнення дитиною повноліття.

При цьому способом захисту своїх прав ОСОБА_3 обрав повернення безпідставно отриманих відповідачкою коштів.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, вказаною вище нормою передбачена головна умова для захисту порушених прав шляхом повернення майна чи коштів - відсутність достатньої правової підстави для його отримання особою.

Відповідачка ОСОБА_4 отримувала на картковий рахунок кошти, які були стягнуті з позивача як аліменти на підставі та у порядку, визначеному судовим рішенням шляхом їх примусового відрахування із заробітної плати в ході виконання судового рішення, тобто отримання коштів відбувалося у зв'язку з наявністю достатньої правової підстави.

Законність чи незаконність таких відрахувань не є предметом доказування у даному спорі, тому зазначена обставина виключає можливість задоволення позовних вимог із заявлених ОСОБА_3 правових підстав.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки рішення суду про стягнення аліментів не оскаржувалося і є чинним, а дії чи бездіяльність державного виконавця в ході примусового виконання цього рішення не визнавалися протиправними, тому відсутні правові підстави вважати, що відповідачка отримувала кошти незаконно та права заявника є порушеними.

При цьому посилання місцевого суду на строки позовної давності та наслідки їх пропуску позивачем є зайвими, однак не впливають на правильність вирішеного спору.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: