АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1][2]

19 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Волошиної В.М.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти за договором позики в розмірі 159 000 доларів США, 64 156,25 доларів США відсотків за користування чужими грошовими коштами, а всього 223 156,25 доларів США, що за курсом на Національного банку України станом на 26.05.2015 р. становить 4 716 111,66 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 20.02.2012 року позивач звернувся до нього з проханням позичити йому грошові кошти у зв'язку з виникненням грошових проблем. В цей день він передав йому в борг 159 000 доларів США, про що ОСОБА_2 власноручно склав розписку, в якій виклав умови договору та зобов'язання повернути гроші до 20.07.2012 року. За усною домовленістю плата за користування коштами була визначена в розмірі 12,5% річних. У визначений строк відповідач своє зобов'язання про повернення грошових коштів не виконав.

Зазначив, що 12.12.2013 р. ОСОБА_2 зобов'язався повернути йому проценти за користування грошима в розмірі 36 000 доларів США до 20 січня 2014 р., про що написав розписку.

Оскільки відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, гроші не повернув, просив стягнути проценти за користування грошовими коштами за період з січня 2014 р. по травень 2015 р. з розрахунку 12,5 % річних в сумі 28 156,25 доларів США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 159 000 доларів США, що станом на день ухвалення рішення складає 4 121 280 грн., 36 000 доларів США - суми процентів за користування позикою, що станом на день ухвалення рішення складає 933 120 грн., а також 260 260,02 грн. процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного Банку України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що відповідач фактично кошти від позивача не отримував, а розписку було складено в якості забезпечення виконання зобов'язань матері відповідача - ОСОБА_5, яка насправді була позичальником ОСОБА_1

Судом першої інстанції не було надано правової оцінки умовам розписки від 20.02.2012 р., в якій відповідач зобов'язався повернути кошти в розмірі 159 000 доларів США в строк до 20.07.2012 р., при цьому не зазначено, що вказана сума була отримана в борг.

Зазначив, що вказана розписка за своєю правовою природою є забезпеченням виконання зобов'язання (порукою). Оскільки строк виконання зобов'язання сторонами встановлено до 20.07.2012 р., відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України порука ОСОБА_2 припинена.

Стягуючи проценти в розмірі 36 000 доларів США суд першої інстанції не надав правової оцінки умовам розписки, яка не має будь-яких застережень щодо виплати позивачу процентів від суми позики на рівні 12,5%.

Позивач в позові просив стягнути 64 156,25 доларів США відсотків за користування чужими коштами за період з 12.12.2013 р. по 26.05.2015 р. по начебто обумовленій з відповідачем процентній ставці в розмірі 12,5% річних, посилаючись на вимоги ст.526 ЦК України.

За період з 13.12.2013 р. по 29.05.2015 р. суд, порушуючи принцип диспозитивності, стягнув проценти на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України.

В судовому засіданні позивач просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 12 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики. За умовами цього договору ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 159 000 доларів США на строк до 20 липня 2012 року. Умови договору позики були викладені в розписці, підписаній відповідачем 20 лютого 2012 року (а.с.5).

Крім цього, 12 грудня 2013 р. сторони погодили розмір процентів за попередній борг в сумі 36 000 доларів США, які ОСОБА_2 зобов'язався віддати ОСОБА_1 в строк до 20 січня 2014 року (а.с.6).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання з повернення позики відповідачем виконано не було, а тому останній зобов'язаний сплатити суму боргу в розмірі 159 000 доларів США.

Що стосується доводів відповідача про укладення іншого договору від 12 грудня 2012 року, а саме договору поруки, то суд виходив із відсутності фактичних доказів його укладення.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача процентів від суми позики, суд першої інстанції виходив з того, що їх розмір договором позики встановлено не було, а тому вони підлягають стягненню за період з 13.12.2013 р. по 29.05.2015 р. на рівні облікової ставки НБУ, що становить 260 260,02 грн.

Оскільки відповідач самостійно написав розписку від 12.12.2013 р., суд дійшов висновку про задоволення позову про стягнення процентів в сумі 36 000 доларів.

Колегія суддів не може повною мірою погодитись з такими висновками суду.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Наявна в матеріалах справи розписка є належним доказом укладення договору позики та посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач грошові кошти від позивача не отримував, а позичальником за вказаним договором фактично була його мати ОСОБА_5, належними та допустимими доказами не підтверджені, а тому підлягають відхиленню.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов'язку з повернення суми боргу.

Частиною першою ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З огляду на те, що договір позики не містив розміру та порядку одержання процентів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для їх стягнення на рівні облікової ставки НБУ.

Разом з тим, стягуючи з відповідача на користь позивача суму процентів в розмірі 36 000 доларів США, суд першої інстанції не навів належного обґрунтування для такого стягнення.

З наявної в матеріалах справи розписки від 12 грудня 2013 року вбачається та підтверджено позивачем, що розмір процентів в сумі 36 000 доларів США є узгодженою між ними сумою процентів за період до грудня 2013 року.

Враховуючи, що розмір процентів починаючи з січня 2014 р. сторонами узгоджено не було, останні підлягають нарахуванню та стягненню на рівні облікової ставки Національного Банку України, але не більше 12,5 % річних, в межах заявлених позовних вимог.

При визначенні розміру процентів за період з січня 2014 р. по травень 2015 р. колегія суддів виходить з такого розрахунку:

- облікова станка НБУ з 01.01.2014 року по 15.04.2014 року становила 6,5%; з 15.04.2014 року по 17.07.2014 року - 9,5%, з 17.07.2014 року по 13.11.2014 року - 12,5%, з 13.11.2014 року по 06.02.2015 року - 14%, з 06.02.2015 року по 04.03.2015 року - 19,5%, з 04.03.2015 року по 31.05.2015 року - 30%.

З огляду на те, що починаючи з 13.11.2014 року облікова ставка НБУ вище заявленої в позові ставки процентів за існуючий борг (тобто вище 12,5%), а тому, з огляду на принцип диспозитивності, при розрахунку заборгованості суд застосовує процентну ставку на рівні, що не перевищує 12,5 %:

- (159 000 дол. США х 6,5% : 365 х 31) + (159 000 дол. США х 6,5% : 365 х 28) + (159 000 дол. США х 6,5% : 365 х 31) + (159 000 дол. США х 6,5% : 365 х 14) + (159 000 дол. США х 9,5% : 365 х 16) + (159 000 дол. США х 9,5% : 365 х 31) + (159 000 дол. США х 9,5% : 365 х 30) + (159 000 дол. США х 9,5% : 365 х 16) + (159 000 дол. США х 12,5% : 365 х 15) + (159 000 дол. США х 12,5% : 365 х 31) + (159 000 дол. США х 12,5% : 365 х 30) + (159 000 дол. США х 12,5% : 365 х 31) + (159 000 дол. США х 12,5% : 365 х 30) + (159 000 дол. США х 12,5% : 365 х 31) + (159 000 дол. США х 12,5% : 365 х 31) + (159 000 дол. США х 12,5% : 365 х 28) + (159 000 дол. США х 12,5% : 365 х 31) + (159 000 дол. США х 12,5% : 365 х 30) + (159 000 дол. США х 12,5% : 365 х 31)= 24 163,63 доларів США.

Крім цього, стягуючи з відповідача на користь позивача суми боргу та процентів в іноземній валюті, суд першої інстанції не врахував правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 р., відповідно до якої аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України».

Аналогічна правова позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 підлягає зміні в частині визначення суми боргу та процентів, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума основного боргу за договором позики від 20 лютого 2012 року в розмірі 4 121 280 грн., що є еквівалентом 159 000 доларів США та проценти в сумі 1 559 441,29 грн., що є еквівалентом 60 163,63 доларів США ( 36 000 доларів США + 24 163,63 доларів США) за офіційним курсом НБУ станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 317 ЦПК України колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року в частині визначення суми боргу та процентів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики від 20 лютого 2012 року в розмірі 4 121 280 грн., що є еквівалентом 159 000 доларів США та проценти в сумі 1 559 441,29 грн., що є еквівалентом 60 163,63 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2016 р.

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа № 22-ц/796/842/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.