Провадження №22-ц/784/106/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/203/16-ц Головуючий І інстанції - Разумовська О.Г.
Провадження № 22-ц/784/106/17 Доповідач - Темнікова В.І. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

при секретарі - Шагай О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 05 березня 2014 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» у відділенні, що розташоване у м. Севастополь був укладений договір грошового вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD500, за умовами якого він вніс грошові кошти на депозитний рахунок банку в сумі 7600 доларів США, що еквівалентно 178600 гривням по курсу НБУ, на строк не менше 1 місяця. За користування грошовими коштами, банк зобов'язувався щомісячно зараховувати відсотки на його картковий рахунок № НОМЕР_1. Строк дії договору, відповідно до п. 9 договору складає 1 місяць, з автоматичною пролонгацією на 1 місяць. При пролонгації договору, відсотки зараховуються до грошового вкладу. Однак, ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконує взятті на себе договірні зобов'язання за договором грошового вкладу, не виплачує йому відсотки та не повертає суму грошового вкладу не зважаючи на його неодноразові звернення та прохання. В зв'язку з цим у банку утворилася перед ним заборгованість за договором грошового вкладу, яка складає 8054,35 доларів США, що еквівалентно 189277,30 грн. по курсу НБУ, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» № 7810655. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 189277,30 грн. грошового вкладу, а також судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача задоволено. Судом стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошовий вклад за договором «Стандарт» № SAMDNWFD500 в сумі 189277,30 грн. та 1893 грн. судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Позивач та його представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 05.03.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір депозитного вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD500. Відповідно до укладеного договору ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» 7600 доларів США на 366 днів по 05.04.2014 року включно. Відповідно до умов договору банк відкриває ОСОБА_1 особовий рахунок № НОМЕР_1, на який зараховується вклад та відсотки. У грудні 2015 року позивач звернувся до ПАТ «ПриватБанк» із заявою про виплату коштів згідно з договорами банківського вкладу. У відповідь банк повідомив, що за результатами звернення буде вирішуватись питання виплати коштів розміщених на рахунках клієнтів відокремлених підрозділів банку, які знаходились на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, але до теперішнього часу суму грошового вкладу позивачу не повернув.

Крім того, судом встановлено, що письмова форма договору банківського вкладу між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» була дотримана, оскільки внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу від 05.03.2014 року за № SAMDNWFD500, та іншим документом - платіжним дорученням від 05.03.2014, яке має всі необхідні реквізити.

Оскільки на теперішній час відповідачем зобов'язання за депозитним договором не виконані, суд першої інстанції враховуючи норми ст.3 ЦК України, щодо справедливості, та розумності, які є загальними засадами цивільного законодавства дійшов висновку про задоволення позову.

Висновок суду відповідає матеріалам справи та діючому законодавству, виходячи з наступного. Суд правильно, приймаючи рішення по справі, послався на ч. 1 ст. 1058 ЦК України, яка передбачає, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Правильним є також посилання суду на те, що згідно норм діючого законодавства банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність"). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції). Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 8 глави 2 "Приймання банком готівки" розділу ІІІ "Касові операції банків з клієнтами" Інструкції № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Проаналізувавши зазначені нормативні акти, суд правомірно дійшов висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем було надано суду оригінал договору банківського вкладу та платіжного доручення від 05.03.2014р. ( а.с. 138, 139). При цьому колегія суддів враховує те, що в п. 21 договору банківського вкладу зазначено, що при укладенні договору банком викоритовувалося факсимільне відтворення підпису Голови Правління Банку, а також відтворення відбитка печатки Банку технічними печатними пристроями, а також про те, що договір оформлюється в 2 екземплярах, один з яких видається клієнту, а інший зберігається в Банку. Тобто, обидва екземпляри мають статус оригіналу договору. Таким чином, фізична відсутність у Банку можливості перевірити наявність такого договору у себе, на що посилається представник відповідача, не змінює правової природи договору, який зберігся у клієнта, як оригіналу. Наданий позивачем договір банківського вкладу, містить вид банківського вкладу, суму, що вноситься(перераховується) на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів, розмір і порядок сплати процентів, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору (п. 28 договору), тощо. Даний пункт містить також дані про те, що залишок вкладу на 05.03.2014р. становить 7600 доларів США.

Як убачається з пояснень позивача, після укладання даного договору, з його рахунку, який раніше вже існував та був відкритий на його ім'я, було перераховано кошти на депозитний рахунок, який був відкритий банком йому в зв'язку з укладанням договору банківського вкладу від 05.03.2014р. Дані дії сторін стосовно відкриття депозитного рахунку та перерахування на нього коштів відповідають п.10.1 Інструкції № 492, який передбачає, що після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. В даному випадку позивачу було видано платіжне доручення від 05.03.2014р.

Наданий позивачем оригінал платіжного доручення від 05.03.2014р. також відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами), оскільки він містить найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, а також електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ та відбиток штампа банку. Дані даного платіжного доручення підтверджують пояснення позивача про перерахування з його рахунку НОМЕР_2 на депозитний рахунок НОМЕР_3 7600 доларів США. В договорі банківського вкладу від 05.03.2014р. зазначено, що саме такий рахунок (НОМЕР_3) відкривається позивачу для зарахування вкладу.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що сторонами під час укладення між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» договору банківського вкладу була дотримана письмова форма договору банківського вкладу.

За таких обставин, посилання представника відповідача на те, що в ПАТ «КБ «ПриватБанк» відсутня будь-яка інформація стосовно договорів, укладених з позивачем, чи платежів, здійснених за цим договором, не є достатньою підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про повернення йому депозитного вкладу та процентів. Крім того, колегія суддів враховує і те, що посилаючись в апеляційній скарзі на те, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про розірвання договору банківського вкладу і тому у банку були відсутні підстави для видачі позивачу коштів, апелянт фактично визнає наявність укладеного між сторонами договору банківського вкладу.

В той же час ствердження позивача про внесення ним 05.03.2014р. на депозитний рахунок додатково 400 доларів США, не підтверджено належними доказами по справі. Не зважаючи на таку можливість за умовами укладеного договору банківського вкладу, надана позивачем квитанція нечитабельна. Не посилався позивач на ці обставини і в тексті позовної заяви, тому колегія суддів вважає, що вимоги про повернення позивачу даної суми як депозитного вкладу, задоволенню в межах заявлених позовних вимог не підлягають.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про неможливість врахування довідки № 7810655 від 01.08.2014р. як належного доказу розміру залишку грошових коштів на банківському рахунку позивача, оскільки вона видана Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк», а згідно витягу з протоколу № 18 засідання Правління Банку від 15.05.2014р. діяльність відокремлених підрозділів філії Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» вже була припинена на час видачі даної довідки. Крім того, дана довідка оформлена не у відповідності з вимогами, установленими законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами), а тому не може бути прийнята як оригінал, оформлений у відповідності до вимог зазначених вище нормативних актів.

Таким чином, матеріалами справи доведено, що позивач за укладеним з відповідачем договором банківського вкладу вніс на депозитний рахунок 7600 доларів США. В суді апеляційної інстанції представник позивача уточнив, що заявляючи позов, позивач просив стягнути на його користь суму, яка була на рахунку позивача станом на 01 серпня 2014р. Договір банківського вкладу було укладено 05.03.2014р. строком на 1 місяцз з правом пролонгації на той же строк за умови, якщо клієнт по закінченню 1 місяця на заявив банку про бажання забрати кошти ( п.7.8 договору). Позивач не заявляв про бажання забрати кошти до цього строку. Отже, з урахуванням п.8 договору станом на 1 серпня 2014р. діяв договір, пролонгований строк якого становив з 09.07.2014р. по 09.08.2014р. Згідно п. 28 та 3 на суму вкладу нараховувалися проценти за ставкою 8% річних, а нараховані проценти зараховувалися на карту/рахунок НОМЕР_3. Таким чином станом на 01 серпня 2014р. борг відповідача перед позивачем з урахуванням нарахованих відсотків становив 7840,32 доларів США (7600+ 50,16 (відсотки за перший місяць)+ 50,49 (відсотки за 2 місяць)+ 50,82(відсотки за 3 місяць)+ 51,17(відсотки за 4 місяць)+ 37,68 ( відсотки за 23 дні останнього місяця)= 7840,32), що за курсом НБУ на час ухвалення судом першої інстанції рішення становило 200006,56 грн. Однак, оскільки позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення на його користь 189277,30грн., то суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача в межах заявлених позовних вимог саме 189277,30грн.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про те, що судом не наведено розрахунку стягнутої суми за умови, що судом було встановлено, що позивач вніс на депозитний рахунок 7600 доларів США, не є достатньою підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач звертався до відповідача саме з заявою про виплату коштів, а не з заявою про розірвання договору банківського вкладу, не підтверджені належними доказами по справі, так як текст листа від 28.12.2015р. не містить посилання на те, з якою саме заявою звернувся позивач до відповідача, а саму заяву позивача відповідач суду не надав. Як не надав і будь- якої іншої інформації про фіксацію звернення позивача, якщо позивач звертався до відповідача не в письмовій формі. У будь - якому разі з моменту звернення позивача до відповідача навіть з заявою про виплату коштів, яке надійшло на адресу банку 24.12.2015р. ( згідно листа від 28.12.2015р.) у відповідача вже не було підстав для переукладення договору на новий строк, а отже настав обов'язок виплатити позивачу кошти за закінченням строку дії договору. Не зважаючи на це, до цього часу кошти позивачу не повернуті.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував того, що у відповідача відсутня можливість здійснення банківської діяльності на території Республіки Крим, так як дана територія визначена як тимчасово окупована територія України, що окупаційною владою здійснена конфіскація майнового комплексу відповідача, що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», не впливають на правовідносини, які виникли між сторонами по конкретному договору банківського владу.

Доводи про те, що суд не врахував наявні факти виплати вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк» за договорами, укладеними на території АРК та м. Севастополя, за рахунок вилученого майна банка в межах Федерального Закону № 39-ФЗ «Про захист прав фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та(чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя», а також факти компенсаційних виплат за договорами Автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» вкладникам відповідача, що укладали договори на території АРК та м. Севастополя поза волею відповідача, придбання прав вимоги за всіма зобов'язаннями відповідача, факт передачі у довірче управління АНО «ФЗВ» за ухвалою Центрального районного суду м. Севастополя від 21.04.2014р. майнового комплексу філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», факт передачі прав виконавчого органу відповідача- АНО «ФЗВ» ухвалою Центрального районного суду м. Сеферополя від 04.06.2014р., призначення АНО «ФЗВ» управляючим майном банку за всіма договорами поза волею банку, що може призвести до покладання на відповідача подвійної відповідальності за одним і тим самим договором, не заслуговують на увагу, так як відповідачем не надано доказів виплати позивачу коштів будь - якою організацією чи установою РФ саме за договором, який є предметом спору по даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, викладлених в рішенні суду, і фактично є суб'єктивним тлумаченням апелянтом, як обставин справи, так і діючого законодавства, яке не відповідає дійсності. Тому, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що а підстав для скасування чи зміни рішення суду не має.

Керуючись ст. ст. 303,307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія,-

У Х А В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після її проголошення в касаційному порядку.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: