Справа №577/2990/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1984/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 жовтня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Теплогарант», третя особа: директор Комунального підприємства «Теплогарант» ОСОБА_4, про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

20 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він з 01 липня 2004 року працював на різних посадах у Комунальному підприємстві «Теплогарант» (далі КП «Теплогарант»), а з 01 вересня 2009 року був переведений на посаду головного технічного керівника. Наказом від 14 червня 2017 року його було звільнено у звязку зі скороченням штату, за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що його звільнення є законним та таким, що порушує його трудові права, оскільки при попередженні про звільнення йому не було запропоновано перейти на іншу роботу чи перекваліфікуватись, а також на те, що про введення в дію нового штатного розпису ОСОБА_3 повідомлений не був, позивач просив суд визнати незаконним і скасувати наказ № 37-К від 14 червня 2017 року в частині, що стосується його звільнення, поновити на посаді головного технічного керівника, стягнути з КП «Теплогарант» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення, з відрахуванням всіх необхідних платежів і податків та моральну шкоду, яку він оцінив у 5000 грн.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не зясовано обставин того, чи дійсно у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, в результаті яких було проведено звільнення працівників, так як вже наступного дня після такого звільнення, тобто 20 червня 2017 року, підприємством були внесені зміни до штатного розпису, внаслідок чого було введено 6 нових посад. Також позивач зауважує, що 2 із шести нововведених посад за своїми функціональними обовязками є аналогічними тим обовязкам, які були покладені на нього під час зайняття посади головного технічного керівника. Відтак, позивач вважає, що будь-яких змін в організації виробництва і праці не було, у звязку з чим його звільнення є незаконним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника відповідача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 01 липня 2004 року працював на різних посадах у КП «Теплогарант», а з 01 вересня 2009 року був переведений на посаду головного технічного керівника (а. с. 5-8).

Наказом директора КП «Теплогарант» від 14 березня 2017 року за № 73 внесено зміни до штатного розпису, яким скорочено та виключено зі штатного розпису посади і штатні одиниці КП «Теплогарант», зокрема, посаду головного технічного керівника (одну штатну одиницю) (а. с. 45).

Відповідно до штатного розпису КП «Теплогарант», затвердженого директором КП «Теплогарант» 01 квітня 2017 року та погодженого міським головою, відсутня посада головного технічного керівника, яку займав позивач (а. с. 28).

19 квітня 2017 року позивача під підпис було попереджено про майбутнє звільнення з 19 червня 2017 року у звязку зі скороченням штату працівників та повідомлено про неможливість його переведення на іншу роботу у звязку з відсутністю вакансій (а. с. 48).

Одночасно з попередженням про звільнення того ж дня, тобто 19 квітня 2017 року, КП «Теплогарант» довело до відома державної служби зайнятості інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, в тому числі позивача, у звязку зі змінами в організації виробництва і праці (а. с. 49).

На засіданні Спілки трудового колективу КП «Теплогарант» від 08 червня 2017 року було надано згоду на звільнення позивача із займаної посади (а. с. 51-52, 53).

Наказом директора КП «Теплогарант» від 14 червня 2017 року за № 37-К ОСОБА_3 звільнено з посади головного технічного керівника з 19 червня 2017 року у звязку зі скороченням штату, за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 9, 54).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, в результаті яких була скорочена штатна посада головного технічного керівника, яку обіймав позивач. При цьому, встановивши, що з моменту повідомлення про скорочення посади і до дня звільнення позивача на підприємстві були відсутні вакантні посади, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, так як звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 розяснено, що розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача не відбулось змін в організації виробництва і праці.

Так, під змінами в організації виробництва і праці в п. 1 ст. 40 КЗпП України мається на увазі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, а також скорочення чисельності або штату працівників. Тобто, скорочення чисельності або штату працівників являється зміною в організації виробництва і праці.

При цьому, право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх обєднань у ч. 3 ст. 64 ГК України. Однак, незалежно від того, закріплене таке право законодавчо чи ні, право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу. Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобовязаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників). Але він не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Внесення змін в штатний розклад на свій розсуд є беззаперечним правом власника. Зазначене право включає в себе право зменшити чисельність працівників певної спеціалізації та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно прийняти рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказів від 14 березня та 14 червня 2017 року позивача було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням займаної ним посади. Зазначене підтверджується також штатним розписом від 01 квітня 2017 року, в якому відсутня посада головного технічного керівника, яку займав позивач. Разом із посадою, яку обіймав позивач, було скорочено та виключено із штатного розпису підприємства тринадцять посад.

Відтак, враховуючи, що на момент звільнення позивача з роботи у відповідача були відсутні вакансії та роботи, які він міг виконувати, тобто ті посади, які відповідали б його кваліфікації, а також з огляду на обставини того, що позивача за 2 місяці було попереджено про наступне вивільнення та первинною профспілковою організацією було надано згоду на його звільнення, тобто, відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача з посади, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, так як його звільнення відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що вже наступного дня після звільнення позивача з роботи відповідачем було внесено зміни до штатного розпису та додано нові посади, дві з яких, на його думку, за своїми функціональними обовязками є аналогічними тим, які були покладені на нього під час зайняття посади головного технічного керівника, також не є підставою для скасування рішення суду та задоволення позову, оскільки ці події відбулись вже після звільнення позивача.

Вказані обставини могли слугувати підставою для переважного права позивача на укладення трудового договору, як це передбачено ст. 42-1 КЗпП України, за умови прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації, однак вони не є підставою для поновлення позивача на попередній роботі.

Відтак, оскільки права позивача при його звільненні з роботи не були порушені, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову і в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 жовтня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2017 року.

Головуючий -

Судді -