ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Демяносова М.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРАКС» ЛТД, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю Українська інвестиційно-будівельна компанія «Укрспортбудінвест», ОСОБА_5, про визнання договору удаваним та таким, що є договором купівлі-продажу майнових прав, визнання майнових прав на апартаменти, визнання права на отримання у власність, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом, свої позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що 30 жовтня 2008 року між ОСОБА_5 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕРАКС» ЛТД (далі - ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД) було укладено договір комісії № 203 на будівництво об'єкта нерухомості.

09 серпня 2010 року на підставі угоди сторін до договору від 30 жовтня 2008 року № 203, право вимоги за вищевказаним договором ОСОБА_5 відступив ОСОБА_6, яка, в свою чергу, 24 лютого 2012 року відступила належні їй права за договором ОСОБА_4

Позивач зазначає, що з 24 лютого 2012 року отримала всі права та обов'язки за вказаним договором, в тому числі щодо отримання апартаментів після завершення будівництва та виконання обов'язків покладених на неї, як комітента за договором комісії.

Відповідно до вказаного договору ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД зобов'язалося виконати доручення комітента здійснивши всі фактичні та юридичні дії необхідні для будівництва об'єкта нерухомості сімейно-оздоровчого комплексу, з метою передачі у власність апартаментів будівельний № 29, загальною площею 139,88 кв. м, розташованих на 5-му поверсі в 20-ти поверховій секції сімейно-оздоровчого комплексу.

Строк реалізації доручення визначено п. п. 4.1., 6.1. договору комісії № 203, відповідно до якого, до 25 грудня 2009 року відповідач зобов'язувався ввести в експлуатацію закінчений будівництвом сімейно-оздоровчий комплекс і впродовж 45-днів передати у власність апартаменти, які передбачені п. 1.4. договору.

Проте відповідач вказане зобов'язання з передачі апартаментів у власність позивача не виконав, будівництво не завершено, в експлуатацію об'єкт нерухомості не введено.

В обґрунтування позовних вимог щодо удаваності договору комісії та визнання договору комісії договором купівлі-продажу майнових прав позивачем зазначено, що в договорі комісії відсутні істотні умови договору комісії. При цьому у договорі присутні ознаки договору купівлі-продажу майнових прав.

Мотивуючи невизнання свого права з боку відповідача, позивач зазначила, що оскільки первинна адреса будівництва, за якою було укладено договір та теперішня адреса будівництва не співпадають, це свідчить про не визнання з боку відповідача її права на отримання апартаментів.

Також, посилалася на відмову у реєстрації майнового права на підставі рішення державного реєстратора від 26 серпня 2015 року № 23905497 та неможливості зареєструвати у майбутньому право власності на апартаменти після введення будинку в експлуатацію на підставі договору комісії.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2016 року, у задоволені позову ОСОБА_4 до ТОВ «ТЕРАКС» ЛТД, за участю третіх осіб на боці відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю Українська інвестиційно-будівельна-компанія «Укрспортбудінвест», ОСОБА_5, про визнання договору удаваним та таким, що є договором купівлі-продажу майнових прав, визнання майнових прав на апартаменти, визнання права на отримання у власність було відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним правочином, чого позивачем зроблено не було. Навпаки, воля сторін у договорі комісії спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені цим правочином.

Доводи касаційної скарги щодо удаваності договору комісії, передачі незакінченого будівництва в іпотеку без надання нею такого доручення та наявності підстав для визнання майнових прав не знайшли свого підтвердження з наступних підстав.

Як установлено судами попередніх інстанцій, рішенням Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5848-V ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД передано у довгострокову оренду, строком на 25 років, в тому числі на 5 років для завершення будівництва, земельну ділянку, площею 3,14 га, за адресою: АДРЕСА_1 для завершення будівництва сімейно-оздоровчого комплексу, із земель, які раніше були надані Відкритому акціонерному товариству «Чорноморський регіональний центр туризму».

Рішенням Одеської міської ради від 08 квітня 2011 року № 620-V внесені зміни у вказане рішення Одеської міської ради в частині уточнення адреси земельної ділянки, на якій здійснюється будівництво сімейно-оздоровчого комплексу, а саме: «АДРЕСА_1», було змінено на «АДРЕСА_1».

30 жовтня 2008 року між ОСОБА_5 та ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД було укладено договір комісії № 203 на будівництво об'єкта нерухомості.

09 серпня 2010 року на підставі додаткової угоди № 1 до договору від 30 жовтня 208 року № 203, право вимоги за вищевказаним договором комісії ОСОБА_5 відступає ОСОБА_6, яка, в свою чергу, 24 лютого 2012 року за додаткової угодою № 2 до договору комісії № 203 відступає належні їй права та обов'язки за договором комісії № 203 - ОСОБА_4

Отже, TOB «ТЕРРАКС» ЛТД є замовником будівництва сімейно-оздоровчого комплексу станції Великого Фонтану у м. Одесі, АДРЕСА_1 та виступає комісіонером за укладеним 30 жовтня 2008 року договором комісії № 203.

Також встановлено, що вказаний сімейно-оздоровчий комплекс 17 липня 2014 року передано в іпотеку Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська інвестиційно-будівельна компанія «Укрспортбудінвест» на підставі іпотечного договору, укладеного з ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г.О., реєстровий номер № 646.

За договором комісії комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за плату вчинити один або декілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Комітент зобов'язаний забезпечити комісіонера усім необхідним для виконання обов'язку перед третьою особою. Реалізація доручення комітента за укладеними договорами комісії здійснюється комісіонером шляхом укладання з відповідними організаціями та підприємствами договорів на проведення будівельних та інших робіт, необхідних для спорудження об'єкта нерухомості, вводу його до експлуатації та передачі апартаментів від комісіонера комітенту у власність.

Відповідно до договору комісії від 30 жовтня 2008 року № 203 з урахуванням додаткової угоди № 2 від 24 лютого 2012 року, згідно з якою права за вказаним договором набула ОСОБА_4, комісіонер в особі ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД зобов'язувався за плату та в тому числі за рахунок комітента, здійснити усі фактичні та юридичні дії, необхідні для будівництва об'єкта нерухомості сімейно-оздоровчого комплексу цілорічної дії. Зазначений договір було укладено з ціллю передачі у власність комітенту, частини вказаного об'єкта нерухомості, а саме: апартаментів за будівельним № 29 загальною площею 139,88 кв. м, розташованих на 5 поверсі 20-ти поверхової секції сімейно-оздоровчого комплексу, за що комітент сплачує комісіонеру комісійну плату, що складає 0,5 % від загальної ціни договору.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання усіма його учасниками або одним із них певної користі. Закон не передбачає недійсності удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, задля якоїсь цілі документально оформляють один правочин, але між ними реально встановлюються інші правовідносини.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що навпаки, воля сторін в оспорюваному правочині (договорі комісії) спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені саме укладеним правочином, а позивач прийняла на себе обов'язки комітента за договором комісії, який уже виконувався попередніми комітентами і продовжила виконувати умови означеного договору.

Тобто обрана сторонами в оспорюваних договорах правова конструкція оформлення цивільно-правових відносин між ними відповідала їхнім дійсним прагненням, оскільки вони уклали саме договір комісії і саме його виконували, що абсолютно задовольняло сторони протягом тривалого часу, не надавало жодних переваг у договірних відносинах позивачам в оцінці їхнього правового статусу та належних прав.

Та обставина, що позивач після укладення договору комісії і тривалого часу його виконання змінила свою думку щодо відповідності змісту договору її інтересам, не може бути підставою для визнання оспорюваного правочину удаваним, бо у момент укладення договору сторонами чи відповідачами не вчинялись навмисні дії, спрямовані на приховання іншого правочину, який вони мали намір насправді вчинити.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.В. Демяносов О.М. Ситнік