АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 761/25545/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/721/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Маліновська В.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, в якому просила визнати недійсним та скасувати з дати видання розпорядження органу приватизації Шевченківської РДА № 1410 від 24.07.2013р. про передачу в спільну часткову власність ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 67/100 частки квартири АДРЕСА_1 в частині, що стосується права приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в січні 2005 року ОСОБА_4 по виклику чоловіка виїхала з донькою ОСОБА_5 на проживання в м. Гамбург, Німеччина, де й проживають по даний час. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.10.2005р. по справі № 2-9033/05, яке набрало законної сили 27.11.2005р., ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування жилою площею в спірній квартирі. За заявою Позивачки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ЖЕКом 1016 були виключені з нарахувань житлово-комунальних послуг. Не врахувавши, що донька та онука Позивачки втратили право користування жилою площею в спірній квартирі, орган приватизації Шевченківської РДА своїм розпорядженням №1410 від 24.07.2013р. передав 67/100 частин у вигляді двох суміжних кімнат в комунальній квартирі в приватну спільну часткову власність Позивачці, її доньці та онуці, які вже давно проживають в м. Гамбург, Німеччина. Таким чином, приватизація двох кімнат в спірній квартирі проведена з порушенням права на приватизацію житла, тому Позивачка вважає розпорядження про приватизацію житла незаконним і підлягають скасуванню в частині, що стосується права приватної спільної часткової власності доньки Позивачки ОСОБА_4 і малолітньої онуки ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт послалася на те, що суд першої інстанції не врахував, що право приватизації житла з державного комунального фонду мають тільки ті особи, які постійно проживають та мають право користуватися цим приміщенням, в той час як ОСОБА_4 позбулася такого права за рішенням суду.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

Позивач у судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Її представник надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке було розглянуто судом та відхилено, оскільки заявником не було надано доказів на підтвердження поважності не прибуття в судове засідання та взагалі, навіть не зазначені причини.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 10.08.2004 року Позивачка ОСОБА_1 на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 02.08.2004р. № 1381 отримала ордер № 00704 серія Б на жиле приміщення, на право зайняття з сім'єю з трьох осіб жилого приміщення жилою площею 34,9 кв.м., що складається з двох кімнат в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8). Як вказала Позивачка на час отримання ордеру право на зайняття двох кімнат кв. АДРЕСА_1 вона отримала разом із сім'єю, що складалась з її доньки - ОСОБА_4 та онуки ОСОБА_5

Договір найму третьої кімнати в комунальній квартирі був укладений з ОСОБА_7, після смерті якої в 2010р. у відповідності до розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 20.08.2010р. № 527 «Про зміну договорів найму жилих приміщень» зазначений договір найму окремої кімнати жилою площею 17,7 кв.м. комунальної квартири АДРЕСА_1 був змінений на користь сина Позивачки ОСОБА_8.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.10.2005р. у справі № 2-9033/05 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4. до ОСОБА_4, третя особа Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке набрало законної сили 27.11.2005р., позов задоволено та визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилою площею в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 15-16).

Судом встановлено, що 26.06.2013р. ОСОБА_8 звернувся до органу приватизації Шевченківського району м. Києва з заявою, в якій просив оформити в передачу приватну власність кімнату у комунальній квартирі (а.с.37), та надав відповідний пакет документів, зокрема довідку про склад сім'ї наймача квартири (будинку), жилого блоку (секції) в гуртожитку, де мешкають 2 наймачів, та займані ними приміщення, видану ТОВ «Київжитлосвіт» вих. № 1216 від 01.06.2013р., згідно якої наймачами квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_8 (1 кімната) та ОСОБА_1 (2 кімнати) (а.с.38).

Розпорядженням органу приватизації Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації «Про приватизацію кімнати у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1» № 1411 від 24.07.2013р. вирішено задовольнити прохання наймача ОСОБА_8 щодо приватизації у комунальній квартирі, в якій він мешкає та передати кімнату у комунальній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в приватну власність (а.с.36) та видано Свідоцтво на житло від 24.07.2013р., видане згідно з вказаним розпорядженням (а.с. 10).

Водночас, 26.06.2013 року до органу приватизації Шевченківського району м. Києва надійшла заява від ОСОБА_1, яка просила оформити передачу в приватну спільну часткову власність кімнати у комунальній квартирі, та при оформленні кімнат у комунальній квартирі у спільну часткову власність просила передати у приватну власність членам сім'ї у рівних частках: ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вказана заява від 26.06.2013р. була підписана Позивачкою, ОСОБА_4 від свого імені та ОСОБА_4 та ОСОБА_10 від імені ОСОБА_5 (а.с.40). Так, Позивачкою разом з вказаною заявою Позивачкою було надано відповідний пакет документів, зокрема довідку про склад сім'ї наймача квартири (будинку), жилого блоку (секції) в гуртожитку, де мешкають 2 наймачів, та займані ними приміщення, видану ТОВ «Київжитлосвіт» вих. № 1215 від 01.06.2013р., згідно якої 2 жилі кімнати займають та зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.41).

Розпорядженням органу приватизації Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації «Про приватизацію кімнат у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1» № 1410 від 24.07.2013р. вирішено задовольнити прохання наймача ОСОБА_1. щодо приватизації кімнат у комунальній квартирі, в яких вона мешкає що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та передати їй та членам її сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних частках кожному вказані кімнати у комунальній квартирі в приватну спільну часткову власність (а.с.39), та оформлено Свідоцтво на житло від 24.07.2013р., видане згідно з вказаним розпорядженням органу приватизації за яким посвідчено, що кімнати у комунальній квартирі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належать на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та членам її сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних частках кожному (а.с. 18).

З матеріалів справи вбачається та встановлено в судовому засіданні, що Позивачка звернулась до відповідного органу приватизації разом з заявою про оформлення кімнат у комунальній квартирі АДРЕСА_1 у спільну часткову власність членам сім'ї у рівних частках: ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та відповідним пакетом документів, та орган приватизації Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009р. № 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010р. за № 109/17404, розглянувши надані документи, - видав розпорядження про передачу кімнат у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно оформлено Свідоцтво про право власності на житло згідно якого посвідчено, що кімнати у комунальній квартирі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належать на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 та членам її сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних частках кожному.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції взяв до уваги позовні вимоги, які були заявлені та виходив з того, що з боку органу приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, під час спірної приватизації, порушень не виявлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі заявлених вимог та наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_4 була позбавлена права користуватися квартирою рішенням суду, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Так, згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить саме на сторонах спору.

Як вбачається з позовних вимог, позивач заявляла вимоги саме до Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та вказувала на те, що відповідач незаконно провів приватизацію за ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Проте, колегія суддів вважає, що у діях відповідача не було порушень.

Так, відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 особисто подавала заяву до органу приватизації та просила передати квартиру у спільну часткову власність членам сім'ї у рівних частках, а саме собі, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, на що всі троє дали свою згоду особистими підписами у заяві (а.с.40).

Право усіх зазначених осіб на житло, а саме квартиру АДРЕСА_1, на момент приватизації, також підтверджується і довідкою про склад сім'ї наймача від 06.06.2013р. №1215 (а.с.41).

Таким чином, приватизація квартири у рівних частках була добровільним та вільним волевиявленням позивача та членів її сім'ї.

За таких обставин не зрозуміло, в чому саме полягає незаконність дій відповідача, що б дало підставу для визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації.

Беручи до уваги наведене, безпідставним є і посилання апелянта на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2005 року, відповідно до якого ОСОБА_4 було визнано такою, що втратила право користування вказаною квартирою, оскільки з того часу минув тривалий проміжок часу (майже вісім років) та обставини могли змінитися, а як вже було вказано вище та підтверджено належними доказами, на момент оспорюваної позивачем приватизації, ОСОБА_4 мала право на житло,а саме квартиру АДРЕСА_1.

Не заслуговують на увагу і посилання позивача на те, що ОСОБА_4 разом із своєю сім'єю не проживає у вказаній квартирі, оскільки нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачена можливість приватизації на тимчасово відсутніх осіб, за якими зберігається право на житло.

Більш того, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду па користь громадян України.

Тобто, приватизація квартири на за нею одною не могла б відбутися.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді