Справа № 146/208/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"14" березня 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Томашпіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

9 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_2, яка померла 2 жовтня 2011 року в с.Стіна Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 2,3975 га, що розташована на території Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, посвідчену державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН № 016052, виданого Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області 3 квітня 2003 року.

Позов обґрунтовано наступним.

2 жовтня 2011 року в с. Стіна Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_2.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається із земельної ділянки площею 2,3975 га, що розташована на території Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, посвідчену державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН № 016052, виданого Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області 3 квітня 2003 року.

Позивач зазначає, що він являється спадкоємцем першої черги спадкування після смерті ОСОБА_2, оскільки є її сином. Їхні родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження позивача.

Вищевказану спадщину позивач прийняв, відповідно до діючого на момент смерті ОСОБА_2 законодавства, однак оформити право власності на спадкове майно через нотаріальну контору не зміг у звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, попросив позов задовольнити.

Після розяснення головуючим його прав та обовязків, передбачених ЦПК України, ніяких доказів на підтвердження факту родинних відносин між ним та спадкодавцем суду не надав. Крім того повідомив, що доказів у нього не має.

Представник Стінянської сільської ради в судове засідання не зявився, однак сільський голова надав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у відсутності їхнього представника, з позовними вимогами згідні.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення позивача, розглянувши відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась 2 жовтня 2011 року в день смерті спадкодавця ОСОБА_2.

В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що 2 жовтня 2011 року в с.Стіна померла ОСОБА_2 (а.с.5).

Згідно довідки виконкому Стінянської сільської ради № 40 від 22 грудня 2016 року, після смерті ОСОБА_2, яка померла 2 жовтня 2011 року, залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки відповідно ВН № 016052, виданого на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 29 січня 2003 року № 37, площею 3,3975 га, та заощаджень на рахунках № 915514604,№ НОМЕР_1, № НОМЕР_2; спадкоємцями за законом залишилися сини ОСОБА_1, який на протязі шести місяців спадщину прийняв, ОСОБА_1, який помер (а.с.6).

На підтвердження факту родинних відносин позивач надав копію свідоцтва про своє народження, однак згідно даного свідоцтва 19 серпня 1955 року народився ОСОБА_3, його батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 8).

Отже, позивач ОСОБА_1 не надав суду належних доказів факту родинних відносин між ним та спадкодавцем.

Як вбачається із копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 016052, даний державний акт видано 3 квітня 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією ОСОБА_6, яка проживає в с.Стіна і на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 29 січня 2003 року № 37 є власником земельної ділянки площею 2,3975 га у межах згідно з планом, що розташована на території Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, цільове призначення земельної ділянки-ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.9).

На підтвердження належності ОСОБА_2 даного державного акта, що виданий на ОСОБА_7, позивач пояснив, що було винесено Томашпільським районним судом рішення, яким було встановлено всі необхідні факти для подальшого визнання права власності, однак надати суду підтверджуючі докази не зміг, оскільки у нього їх немає.

Судом було оглянуто цивільну справу № 146/999/15-ц, провадження № 2-о/146/17/15 за заявою ОСОБА_8 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Рішенням Томашпільського районного суду від 5 серпня 2015 року заяву задоволено, вирішено: встановити, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 016052 виданий 03 квітня 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією на імя ОСОБА_6, належить ОСОБА_2, яка померла 2 жовтня 2011 року в с.Стіна Томашпільського району Вінницької області.

Отже, суд приймає до уваги дане рішення і вважає підтвердженим той факт, що державний акт серії ВН № 016052, виданий 03 квітня 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією на імя ОСОБА_6, дійсно належить ОСОБА_2.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Згідно відповіді державного нотаріуса на запит ОСОБА_1, останньому відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2, яка померла 2 жовтня 2011 року, в звязку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно на імя спадкодавця (а.с.13).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно узагальнення Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, найпоширенішою причиною звернення до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавця.

У відповідності зі ст.. 392 ЦК України власник може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на запит суду, спадкова справа після смерті ОСОБА_2, померлої 2 жовтня 2011 року, заведена на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с.18-20).

У відповідності до ст. 68 ЗУ «Про нотаріат» та п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус обовязково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Згідно положень ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомостей (інформації) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Перелік нотаріальних дії, які вчиняють нотаріуси, визначений ст. 34 Закону України «Про нотаріат». В числі інших нотаріальних дій, нотаріуси видають: свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя. Видача нотаріусом свідоцтва про право власності на спадщину не передбачена.

Отже, лише при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус обовязково перевіряє відповідні факти та склад спадкового майна.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не довів суду, що він дійсно являється спадкоємцем майна ОСОБА_2 за законом, не надав суду належних та підтверджуючих доказів факту родинних відносин між ним та спадкодавцем.

Суд неодноразово розяснював позивачу ст.. 60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін виникає спір; доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували факт родинних відносин із спадкодавцем. Крім того повідомив, що доказів у нього не має.

Оскільки вимоги позивача ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тобто не були підтверджені належними доказами, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 вирішено відмовити, суд залишає судові витрати за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1216-1218, ч. 1 ст. 1220, ст. 1221, ч. 1 ст. 1222, ч. 1, 2 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 5 ст. 1268 ЦК України, статтями 15, 57-62, 64, 174, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, ст.ст. 34, 68 ЗУ «Про нотаріат», п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Стінянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16 березня 2017 року.

Суддя: ОСОБА_9