Справа № 303/4235/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 грудня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Джуги С.Д.

за участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Управління освіти, молоді та спорту Мукачівської районної державної адміністрації на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 вересня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти, молоді та спорту Мукачівської районної державної адміністрації про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановила:

ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом про скасування наказу начальника управління освіти, молоді та спорту Мукачівської РДА за № 483-к від 31.05.2017 року про звільнення ОСОБА_1, визнання звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України незаконним, поновлення її на роботі на посаді завідувача та вчителя початкових класів Жуківської ЗОШ І ст. та стягнення з управління освіти, молоді та спорту Мукачівської РДА на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивує тим, що вона була звільнена з роботи 31.05.2017 року за власним бажання на підставі її заяви. Однак заяву про звільнення від 31.05.2017 року вона написати не могла, тому, що перебувала на лікуванні і з самим наказом про звільнення не була ознайомлена. Перебувала на лікарняному в період з 30 травня 2017 року по 08.06.2017 року. На даний час також перебуває на лікуванні у обласному кардіологічному центрі. Крім того, по сьогоднішній день наказ про звільнення особисто не підписано позивачем та не отримано на руки трудової книжки, не проведено повного розрахунку. Окрім цього їй не надано імовірного двотижневого строку на відпрацювання, при цьому, відповідно до поданої заяви про звільнення, не йшлося про звільнення за власним бажанням.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 12 вересня 2017 року даний позов задоволено. Скасовано наказ начальника управління освіти, молоді та спорту Мукачівської РДА за №483-к від 31.05.2017 року про звільнення ОСОБА_1. Визнано звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України незаконним та поновлено її на роботі на посаді завідувача та вчителя початкових класів Жуківської ЗОШ І ступеня. Стягнуто з управління освіти, молоді та спору Мукачівської РДА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 33124,32 гривні. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

На дане рішення суду, управління освіти, молоді та спорту Мукачівської РДА подало апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду. Вказує, що законодавство не зобов'язує дотримання двотижневого строку перед звільненням за власним бажанням якщо працівник просить звільнити його у конкретний строк. Звертає увагу на те, що перебування працівника на лікарняному не є перешкодою для його звільнення за ст. 38 КЗпП України. Щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, то відповідний наказ вона не оспорювала.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи і підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що позивач працювала на посаді завідувача та вчителя початкових класів Жуківської ЗОШ І ступеня.

Наказом начальника управління освіти, молоді та спорту Мукачівської РДА №483-к від 31.05.2017 року ОСОБА_1 звільнена з посади завідувача та вчителя початкових класів Жуківської ЗОШ І ступеня з 31.05.2017 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.8).

Даний наказ було видано на підставі заяви ОСОБА_1 від 31.05.2017 року в якій вона просить звільнити її з посади завідуючої ЗОШ І ступеня з 31 травня 2017 року та вчителя початкових класів з 31.05.2017 року (а.с.9).

Факт написання такої заяви та підписання її ОСОБА_1 жодним чином не спростовано останньою. Та обставина, що вона у день написання заяви перебувала на лікарняному не свідчить про неможливість написання нею такої заяви, особливо зважаючи на те, що згідно листка непрацездатності серії АДД №133132 вона в цей час перебувала на амбулаторному лікуванні.

Жодною нормою трудового законодавства не встановлено якихось обмежень щодо можливості написання працівником заяв пов'язаних з перебуванням у трудових відносин під час його перебування на лікарняному.

В судовому засіданні апеляційної інстанції було досліджено як оригінал заяви ОСОБА_1 про звільнення, так і Журнал вхідної документації у якому заява ОСОБА_1 зареєстрована під порядковим № 523 від 31.05.2017 року, яку прийняла ОСОБА_3 як головний спеціаліст відділу освіти.

Оскільки ОСОБА_1 пояснювала колегії суддів, що не могла написати заяву про звільнення за власним бажанням, то колегія суддів на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України запропонувала їй скористатись своїм правом, заявити клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи на підтвердження її пояснень. Але, остання відмовилась скористатись таким своїм правом.

Також на думку колегії суддів необґрунтованим та недоведеним є твердження позивача про примушування її до написання заяви про звільнення, оскільки з матеріалів справи такого не вбачається. Та обставина, що 27.02.2017 року ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності жодним чином не свідчить про здійснення на неї тиску з боку відповідача.

Таким чином, колегія суддів виходить із того, що заява про звільнення від 31.05.2017 р. написана ОСОБА_1 власноруч. Доказів написання такої заяви під тиском матеріали справи не містять.

Задовольняючи даний позов, суд виходив із того, що відповідач не мав правових підстав звільняти ОСОБА_1 за власним бажанням, оскільки позивачем в заяві про звільнення не було зазначення такої підстави. Крім того, на думку суду така заява унеможливлювала настання наслідків передбачених ч. 2 ст. 38 КЗпП України.

Однак, колегія суддів не може погодитись з даним висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно з ч. 2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Даною нормою передбачено порядок припинення трудового договору з ініціативи працівника (за власним бажанням). При цьому, при звільненні за ст. 38 КЗпП України, на відміну від звільнення з інших підстав, коли таке відбувається в результаті певного волевиявлення працівника, не є необхідним чітко зазначати у відповідній заяві підставу для звільнення.

Таке звільнення допускається у разі встановлення волевиявлення працівника на припинення трудових відносин без конкретизації підстав.

Таким чином, оскільки в заяві від 31.05.2017 року виражено волевиявлення працівника на припинення трудових відносин, то не зважаючи на відсутність у такій заяві конкретної підстави для звільнення, роботодавцем правомірно розцінено таку заяву як звільнення за власним бажанням та звільнено ОСОБА_1 за правилами ст. 38 КЗпП України.

Щодо посилання суду на унеможливлення такою заявою настання наслідків, передбачених ч. 2 ст. 38 КЗпП України, колегія суддів зазначає наступне.

Трудовим законодавством не передбачено обов'язковим завжди дотримання двотижневого строку, передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України, протягом якого працівник вправі реалізувати надане йому ч. 2 ст. 38 КЗпП України право. Зі змісту ст. 38 КЗпП України слідує, що відпрацювання працівником двотижневого строку є правом, а не обов'язком роботодавця.

Сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника може бути звільнено навіть у день подачі заяви про звільнення.

Таким чином, оскільки в заяві про звільнення від 31.05.2017 р. ОСОБА_1 чітко просила звільнити її саме з 31.05.2017 р. і роботодавець погодився на це, то її звільнення саме 31.05.2017 р. не суперечить приписам трудового законодавства.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_1 відбулося без порушення норм трудового законодавства, а тому, підстав для поновлення її на роботі немає.

Оскільки, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, то така також задоволенню не підлягає.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», то судові витрати понесені відповідачем за подачу апеляційної скарги в розмірі 1760 гривень, судового збору, слід компенсувати згідно ч. 4 ст. 88 ЦПК України за рахунок держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Ужгороді Закарпатської області.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. 38 КЗпП України, та нормами статей 10, 11, 60, 212, 307, 309, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

вирішив:

апеляційну скаргу Управління освіти, молоді та спорту Мукачівської районної державної адміністрації, задоволити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 вересня 2017 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління освіти, молоді та спорту Мукачівської районної державної адміністрації про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Стягнути в порядку компенсації з держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Ужгороді Закарпатської області на користь Управлінням освіти, молоді та спорту Мукачівської районної державної адміністрації (89600, м. Мукачево, вул. Штефана Августина, 21, ) судові витрати у розмірі 1760,00 гривень, судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги згідно платіжного доручення №4640 від 19 вересня 2017 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________

Судді : ___________________

___________________