Справа № 463/2420/16 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/371/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів - Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю:позивачки, відповідача та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третьої особи: ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_3 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно посилався на рішення Апеляційного суду Львівської області від 09.02.2016 року та помилково мотивував його нормами ст.189 СК України, оскільки таке стосувалося аліментних зобов»язань, які виникли під час попереднього спору, натомість в даному випадку мова йде про невиконання умов додаткових договірних зобов»язань, які взяв на себе відповідач. Посилаючись в рішенні на зміст ст.ст. 629 та 526 ЦК України , якими передбачено обов»язковість виконання сторонами договору та що зобов»язання повинні виконуватись належним чином, судом незрозуміло чому проігноровано п.4 нотаріально посвідченого договору від 05.04.2012 року, яким визначено конкретні зобов»язання відповідача, а саме щорічну сплату в розмірі 79 879 грн., на яку відповідач добровільно погодився. Звертає увагу, що саме стягнення щорічних платежів у розмірі 79879грн. є предметом позову та попередньо така вимога не заявлалася та не оцінювалася судом у контексті аліментних зобов»язань відповідача, межами яких суд першої інстанції обмежив спірні правовідносини, не давши оцінки договірному характеру зобов»янь. Звертає увагу, що віповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, чим сторони і скористалися, однак судом даних норм закону під час вирішення справи не враховано. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_2, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються Сімейним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками( ч.2 ст.7 СК України).

Жінка, чоловік мають рівні права і обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства -ч.9 ст.7 СК України.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми чи іншими членами сім»ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони відповідно до статті 8 Сімейного кодексу України регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Статтею 9 СК України передбачено регулювання сімейних відносин за домовленістю ( договором) сторін.

Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім»ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю ( договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Матеріалами справи встановлено, що 05 квітня 2012 року між сторонами по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір про участь батька у додаткових витратах на дитину.

Договір підписано сторонами особисто у присутності нотаріуса та посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Холявка В.Я. ( а.с.8).

Відповідно до п.4 абз.3 Договору батько зобов»язується оплатити впродовж періоду навчання дитини у вищому навчальному закладі суму у розмірі 79879.00 (Сімдесять дев»ять тисяч вісімсот сімдесять дев»ять) гривень 00 копійок, що за курсом купівлі-продажу іноземної валюти встановленим 05 квітня 2012 року Національним банком України є еквівалентом суми 10 000 (Десять тисяч) доларів США 00 центів (офіційний курс гривні щодо доллара США становить 7987,90 за 100 доларів США) рівними частинами за кожен рік навчання.

Згідно пояснень позивачки ОСОБА_3 відповідач до виконання умов договору не приступив до цього часу та зазначена сума коштів є предметом спору.

Згідно п.5 Договору його сторони визнали, що умови договору повною мірою відповідають їх дійсному та вільному волевиявленню.

Статтею 181 СК України прописано, що способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції підставно посилався на зміст ст.629 ЦК України, а також на ст.526 ЦК України згідно якої зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, однак не дав належної оцінки змісту п.4 Договору від 05.04.2012 року, який є спірним та яким визначено конкретні зобов»язання відповідача, а саме щорічну сплату 79879,00 грн. рівними частинами за кожен рік навчання.

Ухвалюючи рішення, суд з посиланням на рішення апеляційного суду Львівської області від 09.02.2016 року, яке стосувалося аліментних зобов»язань відповідача на утримання дочки на час навчання у ВНЗ та умов договору від 05.04.2012 року, яким п.2 батько зобов»язувався брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані її навчанням у ВНЗ, починаючи з 01.09.2013 року взяв на себе зобов»язання разово та наперед внести кошти в сумі 78281,42 грн.42 коп. на депозитний рахунок відкритий матір»ю дитини в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива»,- зазначив, що умови договору виконані повністю.

Із висновком суду першої інстанції та запереченнями на апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_4 та його представником колегія суддів не погоджується.

Зміст п.2 та зміст п.4 Договору від 05.04.2012 року різняться між собою як щодо суми виплат, її цільового призначення, умов виконання, строку виконання, порядку виконання.

Позивачка ОСОБА_3 пояснила, що умови п.2 Договору відповідачем виконані повністю та вона не має з приводу цього претензій.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 вважають, що п.4 носить роз»яснювальний характер виконання п.2 Договору, однак не звертають уваги, що п.4 Договору починається «Батько зобов»язується» і далі по змісту, який суперечить змісту п.2 зазначеного Договору. Зазначеним п.4 відповідач ОСОБА_4 взяв на себе інші зобов»язання, які не виконані. Зазначений п.4 Договору не був предметом спору у справі щодо стягнення аліментів на час навчання у ВНЗ, не досліджувався судом, а відтак висновки Апеляційного суду у рішенні від 09.02.2016 року не поширюються на п.4 Договору.

Відповідачем та його представником не наведено належних та допустимих доказів щодо обставин, на які вони посилаються.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення щодо яких у сторін виникає спір- ч.3 ст.60 ЦПК України.

Відповідно до п.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Враховуючи досліджені в судовому засідані обставини справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відповідно до ст.309 ч.1 п.п. 3,4 оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України,- колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11 серпня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 79879 (сімдесят дев»ять тисяч вісімсот сімдесять дев»ять)грн.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 судові витрати по справі за сплату судового збору в сумі 1677,46 грн. (одна тисяча шістсот сімдесят сім грн.46 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота