Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/1430/17
Провадження №2/433/783/17
Троїцький районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Певної О.С.,
при секретарі судового засідання Нехаєві В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Троїцьке цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
До Троїцького районного суду Луганської області звернулась позивач ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що їй на праві власності належить квартира з надвірними будівлями та спорудами, розташована за адресою: АДРЕСА_2. 12 січня 1984 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. 11 березня 2014 року шлюб між ними розірвано. Відповідач зареєстрований у спірній квартирі, але фактично не проживає за місцем реєстрації. У 2008 році відповідач забрав своє майно та залишив місце проживання. Квартирної плати і плати за комунальні послуги відповідач не вносить. Таким чином, він втратив право користування жилим приміщенням в зв'язку з тим, що не проживає в квартирі понад один рік. На підставі викладеного просить визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням.
Позивач в судове засідання не з'явилась, суду надала заяву про розгляд справи без її участі. На задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином шляхом опублікування оголошення про виклик відповідача в засобах масової інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Судовим розглядом встановлено, що згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 12.01.1984, позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 3).
Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 11.03.2014, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 4).
Згідно копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 5), Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 6-7), власником зареєстровано ОСОБА_1.
Згідно копії Домової книги для прописки громадян, за адресою АДРЕСА_2 прописані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 12-14).
Згідно довідки № 313 від 11.05.2017, наданої виконавчим комітетом Вівчарівської сільської ради Троїцького району Луганської області, ОСОБА_2 дійсно з 2008 року не проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідачів, суд зазначає наступне.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 33, 34, 36 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст. ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, також беручи до уваги відсутність відповідачів в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову.
Суд вважає за необхідне також зазначити, що наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, є підставою для подальшого зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених нею судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.
Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 174, 208, 209, 212-215, 294, 296 ЦПК України, ст.ст.319,321,321,391,405 ЦК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити в повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2.
Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою.
Заочне рішення може бути переглянуте Троїцьким районним судом Луганської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яку він може подати до Троїцького районного суду Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному порядку: подати апеляційну скаргу про апеляційне оскарження рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Луганської області через Троїцький районний суд Луганської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви відповідачем про перегляд заочного рішення та подання апеляційної скарги позивачем.

Повний текст рішення виготовлено 04 грудня 2017 року.

Суддя О.С. Певна

4

Певна

29.11.17