Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/8437/15Головуючий у 1-й інстанції Наумова І.Й.
№22-ц/778/171/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

при секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Запорізької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним приватизації квартири та свідоцтва про право власності на житло

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила поновити та продовжити строк позовної давності, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1, видане Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради 31.10.2006 року в частині права власності ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на частки квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 02.07.1986 року сім'я ОСОБА_3 і мати ОСОБА_7 отримали державну квартиру, як сім'я загиблого. 26 серпня 1961 року був зареєстрований шлюб між нею та ОСОБА_3 у Сталінському бюро ЗАГС. З 1989 року шлюбні відносини між нею та її чоловіком ОСОБА_3 (відповідачем по справі) погіршились, всі важливі рішення, які стосуються життя сім'ї, чоловік ОСОБА_3 приймав самостійно, не рахуючись з її думкою. 17 листопада 2015 року вона дізналась, що її чоловік ОСОБА_3 зробив приватизацію квартири без її відома. Порушено її права, оскільки доручення та згоди на приватизацію квартири вона не давала ні чоловіку ОСОБА_3, ні дочці ОСОБА_5, ні онуку ОСОБА_6, крім того вона була незряча. На момент видачі свідоцтва про право власності на житло від 31.10.2006 року від неї приховали факт приватизації квартири на дочку ОСОБА_5 та онука ОСОБА_6 В 2012 р. їй була зроблена операція на очах.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2016 року (а.с.177-179), з урахуванням ухвали від 10 жовтня 2016 року про виправлення описки (а.с.204), у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 219-220) просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито (т.с. 1 а.с. 222), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 224, 246).

Відповідач Запорізька міська рада подала апеляційному суду через канцелярію письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (т.с. 1 а.с. 241-242).

У судове засідання 12 січня 2017 року повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду справи з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (т.с. 1 а.с. 227, 233-234) представник відповідача Запорізької міської ради та відповідач ОСОБА_6 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки представника відповідача Запорізької міської ради та відповідача ОСОБА_6 у дане судове засідання та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю позивача ОСОБА_2, представника останньої за довіреністю (т.с. 1 а.с. 13) - ОСОБА_8, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 січня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді апеляційного суду Запорізької області Гончар М.С. у цій справі відмовлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

- позивача ОСОБА_2 та представника останньої - ОСОБА_8, які у тому числі на запитання колегії суддів в порядку роз'яснення апеляційним судом їм на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України наслідків незаявлення клопотання - пояснили, що клопотання про проведення почеркознавчої експертизи у цій справі у суді першої інстанції вони не заявляли, оскільки у позивача немає коштів на оплату останньої, з цих самих підстав вони не заявляють цього клопотання й у суді в апеляційної інстанції в апеляційній скарзі та судовому засіданні, але наполягають, що у документах для приватизації квартири не підпис ОСОБА_2; просили апеляційний суд врахувати документи, які були надані ними лише апеляційному суду через канцелярію 05 січня 2017 року (т.с. 1 а.с. 248-251);

- відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які у тому числі на запитання колегії суддів зазначали, що відповідач ОСОБА_3 є чоловіком позивача ОСОБА_2, шлюб не розірваний, відповідач ОСОБА_5 є дочкою позивача ОСОБА_2, вони усі разом мешкають у спірній квартирі, відповідач ОСОБА_6 є онуком позивача ОСОБА_2, приватизацією квартири займались усі, хто приймав у ній участь, у тому числі позивач ОСОБА_2, яка особисто підписувала заяву на приватизацію квартири, ОСОБА_5 із сином - ОСОБА_6 дійсно деякий час не проживали у спірній квартирі, але залишались зареєстрованими в останній, на момент приватизації квартири особи, які брали участь у її приватизації, визнавали за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право користування останньою, рішення суду про визнання останніх такими, що втратили право користування цією квартирою, на час приватизації квартири були відсутні, з реєстрації у спірній квартирі ОСОБА_5 знялась лише у 2010 році, тобто значно пізніше після приватизації цієї квартири у 2006 році; іншого житла у ОСОБА_5 немає і не було на час приватизації, тимчасово вона із чоловіком та сином мешкала у будинку АДРЕСА_8, якій належить на праві власності матері її чоловіка; перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

В силу вимог ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення суду згідно зазначаються:

- встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини;

- мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

- чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

- назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

За роз'ясненнями п. 19 постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, якщо помилки у рішенні суду першої інстанції стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення.

Встановлено, що суд першої інстанції, правильно відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі по суті, керувався ст. 256, 257 ЦК України, ст. ст. 10 - 11, 57 - 58, 60, 74, 168, 209, 212-215 ЦПК України та разом із тим виходив одночасно з двох підстав: недоведеності і необґрунтованості позову позивача у цій справі та пропуску позивачем без поважних причин трирічного строку позовної давності, оскільки про видачу спірного свідоцтва їй стало відомо у 2006 році, що підтверджується матеріалами справи, а з позовом до суду вона звернулась у 2016 році, чим допустився помилки.

Оскільки, застосування однієї із зазначених підстав виключає можливість застосування судом іншої в якості відмови у задоволенні позову позивача у цій справі.

Суд, дійшовши правильного висновку про те, що права ОСОБА_2 при приватизації вищезазначеної квартири та видачі вищезазначеного свідоцтва про право власності на житло на ім'я відповідачів не були порушені і не порушуються, не міг додатково у даному випадку застосовувати сплив позовної давності у цій справі як підставу для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2

Оскільки, у встановлені законом строки позовної давності захисту судом підлягає тільки порушене право особи.

Разом із тим, судом першої інстанції було правильно встановлено, що правових підстав для визнання свідоцтва про право власності на житло №25818, виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради 31.10.2006 року, в частині права власності ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на частки квартири АДРЕСА_2 немає.

Оскільки, згідно із свідоцтвом про одруження серія Ш-УР, виданим Сталінським бюро ЗАГС (копія т.с. 1 а.с.110), 26.08.1961 р. між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 укладений шлюб.

Згідно із витягом з протоколу №34 профспілкового комітету ПО «Іскра» від 06.06.1986 р. спільним засіданням адміністрації і президіуму профкому постановлено надати слюсарю цеху №21 ОСОБА_3 (відповідачу у цій справі) 3-кімнату квартиру АДРЕСА_3 на склад сім'ї 4 чоловіка, жилою площею 42,36 кв.м (копія т.с 1 а.с. 138).

02.07.1986 р. відповідачу ОСОБА_3 та його членам сім'ї, а саме: ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_9 (донька), ОСОБА_7 (теща) виданий ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с.108).

12.10.2006 р. відповідач ОСОБА_3, як наймач квартири АДРЕСА_4, а також повнолітні члени його сім'ї, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради із заявою про приватизацію вищезазначеної квартири. Заява підписана особисто ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Факт звернення з даною заявою позивача ОСОБА_2 підтверджується також ксерокопією витягу книги реєстрації заяв громадян на приватизацію державного житла видачі свідоцтва на право власності на житло (т.с. 1 а.с.147- 148). До даної заяви додавалась довідка про склад сім'ї наймача, видана КП «ВРЕЖО №11» від 20.08.2006 р. (т.с. 1 а.с.144).

На підставі даної заяви відповідача ОСОБА_3 головою Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради винесено розпорядження №2760 р від 31.10.2006 р. про приватизацію ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в рівних долях, житла, а саме: квартири АДРЕСА_5 (т.с. 1 а.с. 141), яке позивач у цій справі не просила скасувати чи визнати незаконним, останнє було чинним на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі.

На підставі вищезазначеного розпорядження Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради 31.10.2006 р. видано свідоцтво №25818 про право власності на житло, а саме: квартиру АДРЕСА_6. Даним свідоцтвом засвідчено, що дана квартира належить на праві спільної часткової власності в рівних долях громадянам: ОСОБА_3 -1/4 частка, ОСОБА_2 - 1/4 частка, ОСОБА_5 - 1/4 частка, ОСОБА_6 - 1/4 частка. Квартира приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т.с. 1 а.с. 112).

Згідно паспорту (копія т.с. 1 а.с.106) позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до довідки Єдиної абонентської служби Запорізької міської ради від 23.11.2015 р. (т.с. 1 а.с. 109) та паспорту (копія т.с. 1 а.с.134), відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Згідно із довідками Відділу АДР УДМС України в Запорізькій області від 06.07.2016 р. відповідач ОСОБА_5 зареєстрована з 2010 р. за адресою: АДРЕСА_8; відповідач ОСОБА_6 зареєстрований з 2013 р. за адресою: АДРЕСА_9 (т.с. 1 а.с. 154, 155).

Згідно із ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції станом на жовтень 2006 р., приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

В силу вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на жовтень 2006 р.), до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

П. 1 ст. 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції станом на жовтень 2006 р.) визначено, що до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло, тобто, передача квартир у власність здійснюється тільки наймачам і членам їх сімей.

Згідно із п. 4 ст. 5 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції станом на жовтень 2006 р. ), право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Відповідно до ст. ст. 1, 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції станом на жовтень 2006 р.), за якими передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири, при цьому до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно із п.п. 18, 20, 21, 23, 24, 26 Положення "Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян", затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 15.09.1992 р. (далі Положення), чинного на час звернення позивачем та відповідачами із заявою про приватизацію та оформлення спірного свідоцтва про права власності на житло, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Оформлена заява на приватизацію квартири з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, подаються громадянином до органу приватизації, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири, оформляє розрахунки та видає розпорядження. На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі

Як було правильно встановлено судом першої інстанції у цій справі, позивач ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 скористались правом, передбаченим ст. 345 ЦК України та звернулися у жовтні 2006 року до уповноваженого органу зі спільною заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_7. Дана заява була підписана особисто наймачем ОСОБА_3 та його членами сім'ї, в тому числі позивачем ОСОБА_2 Таким чином позивач погодилась на передачу їй та іншим членам сім'ї, а саме відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, займаної ними вищевказаної квартири в часткову власність в порядку приватизації. До даної заяви була додана довідка про склад сім'ї наймача видана КП «ВРЕЖО-11» в межах своїх повноважень. Підстав вважати, що відомості вказані в даній довідці є недостовірними, у суду першої інстанції не було. На підставі даної заяви та довідки Комунарська районна адміністрація Запорізької міської ради в межах своїх повноважень, в порядку передбаченому Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" та вищезазначеним Положенням, видала розпорядження №2760 р від 31.10.2006 р. та оформила свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на вищевказану квартиру, яким посвідчила, що дана квартира належить на праві спільної часткової власності в рівних долях громадянам відповідачу ОСОБА_3, позивачу ОСОБА_2, відповідачам ОСОБА_5, ОСОБА_6

Суд першої інстанції правильно вважав, що посилання позивача на необізнаність про факт приватизації відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_6 вищевказаної квартири, а також про відсутність її згоди на це не підтверджене жодними доказами та спростовується заявою про приватизацію квартири особисто підписаною позивачем (т.с. 1 а.с.143).

Також суд першої інстанції правильно критично оцінив посилання позивача на неможливість підписати дану заяву про приватизацію в жовтні 2006 році у зв'язку з певними фізичними вадами не підтверджена доказами. З наданих лікарняних виписок вбачається, що офтальмологічні операції були зроблені позивачу в 2012 році (т.с. 1 а.с.113-114).

Згідно із довідками Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області від 04.12.2012 р. та 16.01.2013 р., відповідач ОСОБА_6 з січня 2012 року фактично проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_8. (т.с. 1 а.с.129 -130).

Відповідно до довідки КЗ «Комишуваська ЗОШ І-ІІІ ступенів» Оріхівської районної ради Запорізької міської ради від 27.01.2016 р., відповідач ОСОБА_6 з 1996 р. навчався в даному навчальному закладі (т.с. 1 а.с.131).

Згідно із довідкою Оріхівського сільськогосподарського технікуму від 21.01.2016 р., відповідач ОСОБА_6 з вересня 2005 р. по лютий 2009 р. навчався в даному навчальному закладі (т.с. 1 а.с.132).

Суд першої інстанції правильно вважав, що з наданих позивачем довідок не вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мешкали та не були зареєстровані, на момент приватизації у жовтні 2006 р. у квартирі за адресою: АДРЕСА_1

Також суд першої інстанції правильно критично оцінив фотокартки, надані позивачем в обґрунтування її позову у цій справі, оскільки вони є неналежними доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 у цій справі є такими, що не спростовують правильного висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1, виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради 31.10.2006 року, в частині права власності ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на частки квартири АДРЕСА_1, а лише відображають позицію позивача, висловлену в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно, з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі при апеляційному перегляді цієї справи в силу вимог ст. ст. 10 ч. 4, 303 ч.2 ЦПК України, є копія акту сільської ради від 14.04.2000 року, копія свідоцтва про народження ОСОБА_9, копія витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу відносно ОСОБА_5 (т.с. 1 а.с. 248-251), які були надані позивачем ОСОБА_2 у матеріали цієї справи через канцелярію апеляційному суду 05.01.2017 року.

Однак, останні не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1, виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради 31.10.2006 року, в частині права власності ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на частки квартири АДРЕСА_2.

Встановлено, що суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи, зокрема розглянув у встановленому законом порядку всі клопотання осіб, які беруть участь у справі, судом першої інстанції було досліджено матеріали (т.с. 1 а.с. 132-145, 147-148), на підставі яких згідно із розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 31.10.2006 року № 2760 р. було видано вищезазначене свідоцтво про право власності на житло на ім'я позивача та відповідачів у цій справі (т.с. 1 а.с. 112), яке позивач просить визнати недійсним лише в частині права власності відповідачів у цій справі.

Таким чином, фактично не оспорюючи правомірність приватизації вищезазначеної квартири та не оспорюючи законність цього свідоцтва про право власності на житло на цю квартиру в частині себе - позивача ОСОБА_2, що само по собі робить непослідовною позицію позивача у цій справі при вищевикладених обставинах.

Крім того, встановлено, що серед вищезазначених документів (т.с. 1 а.с. 112) міститься заява відповідача ОСОБА_3, як уповноваженого власника квартири АДРЕСА_2, на оформлення передачі у спільну часткову власність цієї квартири із підписами на ній наймача та повнолітніх членів сім'ї, у тому числі позивача ОСОБА_2, як дружини останнього.

Підпис наймача та повнолітніх членів сім'ї, у тому числі позивача ОСОБА_2 на цій заяві засвідчено керівником підприємства обслуговування житла (КП «ВРЕЖО № 11 ЖЕД № 36) ОСОБА_11

Цією заявою підтверджується згода, у тому числі позивача ОСОБА_2, на приватизацію у 2006 році квартири АДРЕСА_2 взагалі та у тому числі на відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

У матеріали цієї справи позивачем та її представником не надано належних, допустимих доказів у спростування вищезазначеного належного письмового доказу (заяви) у цій справі, зокрема обвинувальний вирок суду відносно керівника підприємства обслуговування житла (КП «ВРЕЖО № 11 ЖЕД № 36) ОСОБА_11, який посвідчив підпис ОСОБА_2 у відсутності останньої чи не підпис останньої, чи відповідний висновок почеркознавчої експертизи на підтвердження того, на цій заяві підпис від імені ОСОБА_2 здійснений не позивачем ОСОБА_2

Хоча, суд апеляційної інстанції також на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду цієї справи в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, зокрема апеляційний суд у судовому засіданні роз'яснював позивачу та його представникові у цій справі право у встановленому законом порядку заявити клопотання про призначення у цій справі почеркознавчої експертизи та наслідки незаявлення останніми цього клопотання, проте отримав у судовому засіданні 12 січня 2017 року відповідь позивача ОСОБА_2 та представника останньої про те, що вони клопотання про проведення почеркознавчої експертизи у цій справі у суді першої інстанції не заявляли, оскільки у позивача немає коштів на оплату останньої, з цих самих підстав вони не заявляють цього клопотання й у суді в апеляційної інстанції в апеляційній скарзі та у судовому засіданні, але наполягають, що у документах для приватизації квартири не підпис ОСОБА_2

Крім того, у матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мали права на приватизацію вищезазначеної квартири, оскільки вони не проживали у АДРЕСА_1 на час приватизації останньої та за ними не визнавалось іншими користувачами цієї квартири - позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 право користування цією квартирою, зокрема рішення суду про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування цією квартирою станом на час приватизації цієї квартири.

Оскільки, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом, лише за рішенням суду.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на час приватизації у 2006 році квартири АДРЕСА_2 була саме остання (т.с. 1 а.с. 135-136).

В силу вимог ЖК УРСР право користування житлом зберігається за відсутніми у цьому житлі особами незалежно від тривалості та причини цього непроживання цих осіб, якщо це право визнається іншими користувачами цього житла.

При вищевикладених обставинах, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2016 року у цій справі слід змінити лише в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виключити із мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск строку позовної давності.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч.ч.1,5 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 лише частково при вищевикладених обставинах, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів судових витрат у вигляді судового збору 535,92 грн. (т.с. 1 а.с. 213), понесених нею при подачі цієї скарги до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2016 року у цій справі змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виключити із мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск строку позовної давності.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.