Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору поруки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» (далі - ПАТ «КБ «Хрещатик») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 22 липня 2010 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді відкличної невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування у розмірі 4 400 тис. грн зі сплатою 19 % річних строком до 30 червня 2015 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 03 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором. Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим станом на 12 серпня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 4 787 087 грн. 23 коп., а на вимоги банку ні позичальник, ні поручитель не реагували, позивач просив стягнути на його користь зазначену заборгованість солідарно з відповідачів.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним вище зустрічним позовом, зазначаючи, що він його не укладав та не підписував. Посилаючись на викладене, просив визнати недійсним вказаний договір поруки. Крім того, вказував, що порука припинилася на підстав ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки між банком і позичальником без його згоди було укладено додаткову угоду до кредитного договору, у зв'язку із чим збільшився обсяг його відповідальності.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року позови ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року, позов ПАТ «КБ «Хрещатик» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Хрещатик» заборгованість за кредитним договором від 22 липня 2010 року у розмірі 4 746 369 грн 75 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до нього, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судові рішення в частині позовних вимог ПАТ «КБ «Хрещатик» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним не оскаржуються, тому в цій частині в порядку ч. 1 ст. 355 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 порушила умови кредитного договору та допустила заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора солідарно з позичальника та поручителя.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що підпис у договорі поруки виконано саме поручителем, що підтверджується висновком експертиза, а внаслідок укладення додаткової угоди не відбулося такої зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

З такими висновками погодився й апеляційний суд та залишив рішення суду першої інстанції без змін, зазначивши також про те, що внесенням змін до кредитного договору без згоди поручителя обсяг відповідальності останнього не збільшився, при цьому шестимісячний строк для пред'явлення вимог до нього позивачем не пропущено.

Проте повністю погодитися з висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судами встановлено, що 22 липня 2010 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді відкличної невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування у розмірі 4 400 тис. грн терміном до 30 серпня 2015 року зі щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 19 % річних.

ПАТ «КБ «Хрещатик» виконало свої зобов'язання у повному обсязі, здійснивши видачу кредитних коштів в розмірі 4 400 тис. грн, що підтверджується заявами на видачу готівки від 10 серпня 2010 року № 167, від 30 серпня 2010 року № 175, від 31 серпня 2010 року № 226 та не заперечувалося ОСОБА_3

Відповідно до п. 6.2.1 вказаного кредитного договору у випадку прострочення погашення кредиту та/або сплати відсотків за користування кредитом та/або комісій, встановлених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) від суми невиконаних зобов'язань за кожен день прострочення виконання зобов'язань.

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 03 серпня 2010 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за вищевказаним кредитним договором.

31 грудня 2013 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін до кредитного договору, а саме: п. 4.3 викладено у наступній редакції: «відсотки за користування кредитом нараховуються кредитором щомісячно, починаючи з дня виникнення позичкової заборгованості, за фактичний термін користування кредитом з урахуванням суми заборгованості, діючої процентної ставки та фактичної кількості календарних днів/році. Позичальник сплачує відсотки відповідно до наступного графіку:

- нараховані відсотки з жовтня 2013 року по листопад 2013 року у сумі 133 866 грн 19 коп. сплачуються з січня 2014 року по 1 000 грн;

- залишок нарахованих та несплачених відсотків за жовтень, листопад 2013 року та відсотки які будуть нараховані за період з грудня 2013 року по січень 2014 року сплатити не пізніше 03 березня 2014 року;

- з лютого 2014 року нараховані відсотки сплачуються не пізніше останнього банківського дня місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків на рахунок НОМЕР_1, відкритий у Київському регіональному відділенні, МФО 300830, або інші рахунки відкриті банком для обліку прострочених відсотків».

Пункт 4.4 кредитного договору викладено в наступній редакції: «погашення залишку кредиту у сумі 4 217 000 грн здійснюється позичальником на рахунок НОМЕР_1, відкритий у Київському регіональному відділенні, МФО 300830, відповідно до наступного графіку:

- до 03 березня 2014 сплатити кредит у сумі 732 000 грн;

- з квітня 2014 року по грудень 2014 року сплачувати кредит щомісяця по 50 000 грн;

- з січня 2015 року по травень 2015 року сплачувати кредит щомісяця по 505 800 грн та останній платіж сплатити не пізніше 30 червня 2015 року у сумі 506 000 грн».

Відповідно до наданого банком розрахунку, у зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 12 серпня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 4 787 087 грн 23 коп., яка складається із: 3 285 000 грн - строкова заборгованість за кредитом; 932 000 грн - прострочена заборгованість за кредитом за період з березня по липень 2014 року; 420 602 грн 60 коп. - прострочена заборгованість за відсотками за період з березня по червень 2014 року; 68 049 грн 67 коп. - заборгованість за нарахованими і несплаченими відсотками за липень 2014 року; 61 251 грн 51 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки; 20 183 грн 45 коп. - пеня за прострочення сплати відсотків із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки.

За клопотання ОСОБА_4 ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення якої було постановлено питання: чи виконано підпис на договорі поруки від 03 серпня 2010 року № 223/034-пп самим ОСОБА_4, чи іншою особою.

Відповідно до висновку судової-почеркознавчої експертизи від 06 серпня 2015 року № 1009/1010/15-32 підпис від імені ОСОБА_4 у графі «поручитель:» на лицевій та зворотній сторонах договору поруки від 03 серпня 2010 року № 223/034-пп, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_4 у графі «поручитель:» на лицевій та зворотній сторонах договору поруки від 03 серпня 2010 року № 223/034-пп, виконані ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У ст. 559 ЦК Українипередбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки.

Так, згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

Таким чином, аналіз норми ч. 1 ст. 559 ЦК України свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобов'язанні. Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов'язання, у тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов'язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов'язання).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Заперечуючи проти позову банку та вважаючи поруку припиненою, ОСОБА_4 посилався на те, що додатковою угодою до кредитного договору, укладеною між банком та позичальником без його згоди як поручителя, внесено зміни, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, зокрема, збільшилася сума щомісячного платежу (в основному договорі щомісячному погашенню підлягала сума 183 000 грн, а відповідно до зміненого без узгодження з поручителем зобов'язання - сума щомісячного платежу складає 505 800 грн), що свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди та є підставою для припинення поруки відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Вирішуючи спір в цій частині, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України вищевказаних вимог закону не врахував, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не перевірив, зокрема, не звернув уваги на те, що додатковою угодою, укладеною без згоди поручителя, були визначені конкретні строки повернення кредитних коштів, відмінні від строків, передбачених кредитними договорами, що надало право кредитору застосувати збільшену процентну ставку за користування кредитом та нарахувати пеню, й відповідно належним чином не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають із кредитного договору та договору поруки. При цьому апеляційний суд належним чином не перевірив доводів ОСОБА_4 про те, що збільшення обов'язку позичальника сплачувати збільшені щомісячні платежі, які він не мав можливості сплачувати, потягло за собою прострочення виконання кредитного договору, що у свою чергу стало підставою для банку для застосування положення ч. 2 ст. 1050 ЦК України, яка передбачає, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

За таких обставин, оскільки фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ПАТ «КБ «Хрещатик» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором не може вважатися законним і обґрунтованим, тому в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року скасувати в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик