УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, Рахівського територіального центру соціального обслуговування (надання послуг) Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 22 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що розпорядженням голови Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - Рахівська РДА) від 7 червня 2011 року № 145 її було призначено на посаду директора Рахівського територіального центру соціального обслуговування управління праці та соціального захисту населення Рахівської РДА, а 30 грудня 2013 року переведено на посаду директора Рахівського територіального центру соціального обслуговування Рахівської РДА.

Розпорядженням т.в.о. голови Рахівської РДА від 14 квітня 2015 року № 49/04-р її звільнено з займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

Підставою для видачі цього розпорядження були лист управління соціального захисту населення Рахівської РДА від 31 березня 2015 року № 990/06-07, лист-погодження департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації від 3 квітня 2015 року № 469/01-22, акт, складений працівниками Рахівської РДА, від 2 квітня 2015 року, лист Рахівського територіального центру соціального обслуговування Рахівської РДА від 2 квітня 2015 року № 64/01-12.

Зазначала, що в даному розпорядженні не вказано, в чому полягало одноразове грубе порушення нею трудових обов'язків та які саме порушення посадових обов'язків вона допустила, а обставини, наведені у листах, є неконкретизованими, містять узагальнюючі судження, нічим не підтверджені і ґрунтуються на припущеннях.

Враховуючи викладене, позивачка просила скасувати розпорядження про звільнення, поновити її на роботі та стягнути із Рахівського центру територіального центру соціального обслуговування (надання послуг) РДА середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 15 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено за недоведеністю вимог.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 22 березня 2017 року рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 15 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 233, 234 КЗпП України, надавши належну оцінку доказам (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що заявлені вимоги є обґрунтованими, однак, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 пропустила строк звернення, передбачений ст. 233 КЗпП України, без поважних причин.

Колегія погоджується з такими висновками.

Норми ст. ст. 256, 264 ЦК України про позовну давність, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, на трудові правовідносини не поширюються.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд апеляційної інстанції із урахуванням встановлених обставин справи дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
Б.І. Гулько С.Ф. Хопта