Провадження № 2/520/6067/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Цапенко О.П., Єгоровій Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення грошових коштів

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

05.08.2015 року до Київського районного суду міста ОСОБА_3 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, в якій позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики у формі розписки від 26.09.2014 року в сумі 214079 гривень, що за курсом НБУ на 30.07.2015 року є еквівалентом 9700 доларів США.

ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 26.09.2014 року ОСОБА_2 було складено розписку про те, що вона підтвердила отримання у вересні 2013 році від ОСОБА_1 в борг грошових коштів в сумі 7000 доларів США для здійснення комерційної діяльності та отримання прибутку, зі встановленою сумою процентів за користування вказаними грошовими коштами в сумі 4000 доларів США, у якій також зазначила, що станом на 26.09.2014 року сума боргу становила 11000 доларів США. Вказані грошові кошти ОСОБА_2 зобовязалась повернути ОСОБА_1 в строк до 31 грудня 2014 року. Позивачем зазначено, що ОСОБА_2 частково сплатила суму боргу, однак не в повному обсязі, останній платіж був здійснений 23.05.2015 року, заборгованість за вказаною розпискою в сумі 9700 доларів США відповідач відмовилась повертати позивачеві. У звязку з чим позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 20.08.2015 року відкрито провадження по справі на підставі позовної заяви ОСОБА_1 та призначено попереднє судове засідання.

Відповідач по справі ОСОБА_2 будучи не згодною з позовом, надала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що вона вказану розписку від 26.09.2014 року не підписувала та було відсутнє її волевиявлення щодо укладення цього правочину.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 просив суд відмовити, у звязку з його необґрунтованістю.

Відповідач та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 або її представники у судове засідання не зявились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Однак, 13.03.2017 року до суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, у звязку з тим, що представник ОСОБА_3 перебуває в цей час в іншому судовому процесі.

Представник позивача ОСОБА_1 заперечував проти задоволення вказаного клопотання оскільки вважав, що представник ОСОБА_3 зловживає своїми процесуальними правами та навмисно затягує розгляду справи.

Суд, зазначає, що в минулому судовому засіданні 02.03.2017 року був присутній представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, який заявив клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому часу на ознайомлення з матеріалами справи.

Вказане клопотання було задоволено судом та оголошено перерву в судовому засіданні для надання часу представникові ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ознайомлення з матеріалами справи до 13 березня 2017 року о 16 годині 00 хвилин. Вказана дата судового засідання узгоджувалась з представником ОСОБА_3 особисто у судовому засіданні.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що з наявних в матеріалах справи довіреностей від ОСОБА_2 вбачається, що крім ОСОБА_3, правом на представлення інтересів відповідача також наділені: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

До суду доказів на підтвердження поважності неявки інших представників відповідача ОСОБА_2 до суду не надано.

Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у даній справі було відкрито ще 20.08.2015 року.

Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, з урахуванням того, що відповідач та його представники ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судове засідання не з'явились без поважних причин, судом у судовому засіданні протокольною ухвалою у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 про відкладення судового засідання було відмовлено, оскільки доказів про поважність причин неявки до суду інших представників відповідачів до суду не надано, судом поведінка з боку відповідача ОСОБА_2 та її представників було розцінено як зловживання своїми процесуальними правами та спосіб затягування розумних строків розгляду цивільної справи, у звязку з чим судом ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача та її представників.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, вивчивши, дослідивши та проаналізувавши усі матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання правочину недійним задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

До суду позивачем ОСОБА_1 було надано розписку від 26 вересня 2014 року , з тексту якої вбачається наступне, що вона написана від імені ОСОБА_2, яка підтвердила отримання у вересні 2013 року від ОСОБА_1 в борг грошових коштів в сумі 7000 доларів США для здійснення комерційної діяльності та отримання прибутку, зі встановленою сумою процентів за користування вказаними грошовими коштами в сумі 4000 доларів США, у якій також зазначено, що станом на 26.09.2014 року сума боргу становила 11000 доларів США, вказані грошові кошти ОСОБА_2 зобовязалась повернути ОСОБА_1 в строк до 31 грудня 2014 року.

На підтвердження зобовязань відповідача, позивачем ОСОБА_1 був наданий до суду для огляду оригінал вказаної розписки від 26 вересня 2014 року.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Щодо визначення та встановлення виникнення боргового зобовязання у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно з ч.1ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми.

Згідно із ч.2ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1ч.2ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог, у звязку з чим також надала до суду зустрічний позов щодо визнання вказаної розписки від 26 вересня 2014 року недійсною, у звязку з тим, що вона її (розписку) не підписувала та було відсутнє її волевиявлення щодо укладення цього правочину.

Так згідно з частиною 3 статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Докази надаються сторонами та іншими особами, що приймають участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і за якими у сторін та інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України закріплено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України, для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 1.1 розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року за №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 №1950/5), основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Цією експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукопису під впливом будь-яких (природних, штучних) збиваючих факторів; у незвичних умовах або в незвичайному стані виконавця, навмисно зміненим почерком, з наслідуванням почерку іншої особи; визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

У звязку з чим, з метою повного та обєктивного розгляду справи, ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_3 від 26.09.2016 року було задоволено клопотання позивача по зустрічному позову ОСОБА_2 про призначення судової почеркознавчої експертизи на вирішення якої були поставлені наступні питання:

1. Чи виконаний підпис у розписці від 26.09.2014 року власноручним підписом саме ОСОБА_2?;

2. Чи можливо, що підпис на розписці від 26.09.2014 року виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою навмисно зміненим почерком?

24.01.2017 року до Київського районного суду міста ОСОБА_3 була повернута цивільна справа без виконання експертизи та з повідомленням експерта про неможливість проведення експертизи у звязку з неотримання додаткових документів.

У звязку з чим ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_3 від 25.01.2017 року провадження по справі було відновлено.

Після повернення справи з експертної установи без проведення судової почеркознавчої експертизи, ні ОСОБА_2, ні її представниками крім клопотань про відкладення розгляду справи інші не заявлялись, у звязку з чим, суд був позбавлений можливості повторно призначити по справі судово-почеркознавчу експертизу.

У відповідності до ст. 145 ЦПК України, призначення судової почеркознавчої експертизи для встановлення обставин на які посилалась ОСОБА_2 не є обовязком суду, та у даному випадку, судом навпаки здійснювались усі можливі дії для проведення такої експертизи.

Також суд вважає, що не проведення судово-почеркознавчої експертизи не пливає на права та інтереси ОСОБА_2, оскільки у попередньому судовому засіданні, яке відбулось 22.09.2015 року, ОСОБА_2 особисто надала пояснення та підтвердила, що дійсно у неї перед ОСОБА_1 є боргові зобовязання, у звязку з чим вона по мірі своєї можливості повертає їй грошові кошти, на підтвердження чого на зворотній стороні розписці особисто про це зазначала та підписувала. Крім того, відповідач в попередньому судовому засіданні пояснила, що вважає можливим врегулювання спору мирним шляхом та їй з позивачем необхідно час для перерахунку суми заборгованості.

У звязку з чим, судом приймаються ці пояснення ОСОБА_2, як фактично визнання позову.

Відповідно до ч.1 ст. 178 ЦПК України, відмова від визнання в попередньому судовому засіданні обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною.

ОСОБА_2 та її представниками в подальших судових засіданнях, не доводилось взагалі відмова ОСОБА_2 від її вищевказаних пояснень в попередньому судовому засіданні.

Надалі відповідачем ОСОБА_2 та її представниками здійснювались дії, а саме: зі оскаржування ухвали суду про відкриття провадження по справі, подання до суду зустрічного позову про визнання правочину недійсним з підстав не підписування розписки, призначення по справі експертизи, багато численне подання заяв про відкладення розгляду справи, у звязку з чим така поведінка ОСОБА_2 в сукупності розцінюється судом, як така, що спрямована на затягування розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, відповідачем ОСОБА_2 не підтверджено та не доведено її посилання щодо того, що вона не підписувала вказану розписку.

Крім того, суд зазначає, що наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.

У звязку з чим, судом приймаються вказані документи, а саме договір позики від 26.09.2014 року у формі розписки, в якості належних та допустимих доказів виникнення боргового зобовязання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ч.1 та ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що дійсно ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 за договором позики від 26.09.2014 року грошові кошти в сумі 7000 доларів США, з фіксованою сплатою процентів за користування грошовими коштами в сумі 4000 доларів США, строком до 31.12.2014 року, тобто в загальній сумі до повернення підлягали грошові кошти в сумі 11000 доларів США, які в обумовлений термін повністю не повернула, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Щодо встановлення саме неповернутої суми боргу, ОСОБА_1 було заявлено, що ОСОБА_2 було повернуто 1300 доларів США, однак з наданої копії розписки, оригінал якої був оглянутий та перевірений судом, вбачається, що на зворотній сторінці розписки було зафіксовано повернення ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 1700 доларів США, тобто заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 26.09.2014 року становить в сумі 9300 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання розписки від 26.09.2014 року недійсною є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, позов ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню, та стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає заборгованість за договором позики від 26.09.2014 року у розмірі 9300 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 30.07.2015 року, який особисто заявлений позивачем по справі, еквівалентно 205251 гривні 00 копійок.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 2052 гривні 51 копійки.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212- 215 ЦПК України, ст. ст. 526, 533, 536, 625, 1046, 1047 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму боргу за договором позики від 26 вересня 2014 року у розмірі 205251 (двісті пять тисяч двісті пятдесят одної) гривні 00 копійок, що згідно з курсом НБУ станом на 30.07.2015 року еквівалентно 9300 (девять тисяч триста) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору в сумі 2052 (дві тисячі пятдесят дві) гривні 51 (пятдесят одна) копійка.

В іншій частині позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів залишити без задоволення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які були відсутні під час проголошення рішення суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий Калініченко Л. В.