АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Тітов М.Ю.
№22-ц/796/ 831/2017 Доповідач Кравець В.А.
Справа №756/1371/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

за участю секретаря Гоін В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук НаталіяВячеславівна, Реєстраційна служба Головного управління юстиції ум. Києві, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності, витребування з чужого незаконного володіння та усунення перешкод в користуванні власністю, та

за позовом третьої особи ОСОБА_6 до ОСОБА_1ОСОБА_3, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратенко Олени Володимирівни, Головного управління юстиції у м. Києві про визнання довіреності, договору купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 19.07.2010 року квартири АДРЕСА_1, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., зареєстровано в реєстрі за номером 2279, скасувати реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_3 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 13.05.2015 року № 37408158 квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, витребувати квартиру із незаконного володіння ОСОБА_3 на її користь та усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом вселення її у спірну квартиру.

В мотивування вимог посилалася на те, що вона є спадкоємицею Ѕ частини за квартири АДРЕСА_1 після смерті її чоловіка ОСОБА_10

Друга частина вказаної квартира належить на праві власності ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_10 помер. В грудні 2010 року вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про право на спадщину.

У травні 2013 року від ОСОБА_11 їй стає відомо, що 19.07.2010 року вказана квартира була продана її чоловіком ОСОБА_10, що діяв також і від ОСОБА_6 Проте, жодного договору купівлі-продажу даної квартири її чоловік не укладав, у зв'язку з чим вона звернулась до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою, на підставі якої була порушена кримінальна справа за № 0000342 від 29.05.2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та в теперішній час ведеться слідство. Слідством була проведена судово-почеркознавча експертиза та зроблений висновок від 08.07.2015 р., відповідно до якого підпис у договорі купівлі-продажу виконаний не ОСОБА_10

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що 10.08.2011 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу продала квартиру ОСОБА_3

Вважає, що квартира була злочинним шляхом продана по підробленим документам на підставі дубліката Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори від 10.06.2010 року за реєстровим № 4-913, чим порушено її права, оскільки вказана квартира вибула з володіння її чоловіка протиправно та незаконним шляхом.

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом, у якому з урахуванням ухвали суду про залишення частини позовних вимог без розгляду, просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (в розмірі 1/2 частини цієї квартири), укладений 19 липня 2010 року між ОСОБА_10, який діяв від свого імені і за довіреністю від його імені та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н. В. за реєстровим № 2279, витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на його користь належну йому на праві власності 1/2частини квартири та виселити ОСОБА_3

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником Ѕ частини однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1.

У 2012 року йому стало відомо, що квартира вибула з його володіння шахрайським шляхом, у зв'язку з чим він звернувся з відповідною заявою до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, яке порушило кримінальну справу № 0000342.

В процесі слідчих дій з'ясувалося начебто 14 липня 2010 року ним було видано довіреність на ім'я співвласника цієї квартири (на той час) ОСОБА_10 на право представляти його інтереси в ряді державних органів, в тому числі і з правом укладати договір купівлі - продажу. Ця довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко О. В. за реєстровим № 2794.

Проте, він цієї довіреності (доручення) не видавав та її не підписував.

Правоохоронними органами була проведена судово-почеркознавча експертиза та зроблений висновок від 08.07.2015 р., відповідно до якого підпис у договорі купівлі-продажу виконаний не ОСОБА_10

Отже, ОСОБА_1 не набула право на подальше відчуження цієї квартири відповідачу ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, укладеногоу між ними 10 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Федоренко О.Б. за реєстровим № 467.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 - задоволено частково. Позов ОСОБА_6 - задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19.07.2010 року, який укладений між ОСОБА_10, який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 2279.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на користь ОСОБА_6 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_4 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовів, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що питання належності підпису ОСОБА_10 на договорі купівлі продажу спірної квартири від 19.07.2010 чи іншій особі мало бути визначене на підставі проведеної відповідної судово-почеркознавчої експертизи у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством. Під час призначення експертизи суд повинен був забезпечити та сприяти у реалізації сторонами своїх прав, які передбачені ЦПК України.

Всупереч вищевикладеному, з грубим порушенням норм процесуального права, a як наслідок, прав сторін по справі, судом першої інстанції було долучено до матеріалів справи у якості доказу документ, який не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства.

Копія висновку експертів № 7947/7948/15-32 від 08.07.2015 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, згідно матеріалів досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000342 від 29.05.2013, отриманий без дотримання вимог ст. 143 Ц1ІК України, а отже є неналежним та недопустимим доказом і не підлягав врахуванню судом при прийнятті рішення у справі.

Висновки судово-почеркознавчої експертизи, яка призначена постановою слідчого СВ Оболонського ГУ МВС України в Києві Бондаренком P.В. 28.04.2015 в рамках кримінального провадження № 0000342 підлягали доказуванню, проте не були доведені належними, достовірними та достатніми доказами. Виключно підтвердження такого висновку вироком суду у кримінальному провадженні, могло слугувати підставою для доведення обставин у цивільному судочинстві.

Крім того, після вчинення правочину - укладання договору купівлі-продажу квартири громадянин ОСОБА_14, діючи від свого імені та від імені ОСОБА_6, звернувся до приватного нотаріуса Назарчук Н.В. із заявою від 19.07.2010, в якій підтвердив, що дохід від продажу квартири отриманий ним та його довірителем вперше, ніяких інших правочинів стосовно обміну чи продажу нерухомого майна протягом 2010 року ним не вчинялось (а.с. 105). Вказана заява містить відповідний підпис ОСОБА_14 Особистість ОСОБА_10 була встановлена та перевірена приватним нотаріусом Назарчук Н.В. на підставі паспорту.

Справжність підпису ОСОБА_10 на вказаній заяві сторонами справи не оспорюється як і сам факт отримання ним грошових коштів від продажу квартири.

ОСОБА_10, після укладання спірного договору купівлі-продажу квартири своїми подальшими діями підтвердив своє волевиявлення на його вчинення. Доказів зворотного сторонами процесу, зокрема позивачем суду не надано.

Обґрунтовуючи свій позов ОСОБА_6 зазначив, що вказану довіреність на ім'я ОСОБА_10 він не видавав, але на підтвердження своїх доводів жодних доказів не надав.

У зв'язку з тим, що довіреність від 14.07.2010 за реєстровим № 2794 є правомірною, відтак ОСОБА_6 не довів неправомірність представництва його інтересів ОСОБА_14 на вчинення дій щодо розпорядження належною йому 1/2 частки спірної квартири, що є беззаперечним підтвердженням наявності волевиявлення та дійсних намірів щодо продажу належної ОСОБА_6 1/2 частки спірної квартири.

Відповідно до матеріалів справи, про наявність спірного правочину та обставини його вчинення ОСОБА_6 стало відомо у лютому 2012 року. Це підтверджуються його власноручними поясненнями, а також поясненнями його батька ОСОБА_15, які містяться в матеріалах кримінального провадження №0000342.

Згідно пояснень ОСОБА_6 від 12.03.2012 року, які містяться у матеріалах кримінального провадження № 0000342, 19 лютого 2012 року йому стало відомо про порушення його прав у момент, коли він з батьком прийшли за адресою: АДРЕСА_1. Жодних причин, за яких ОСОБА_6 виявив бажання навідатись до вказаної квартири, останній у своїх поясненнях не зазначив.

Станом на лютий 2012 року ОСОБА_6, скориставшись своїм правом на отримання інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно та був обізнаний про факт вчинення спірного договору.

Відтак про порушення своїх прав ОСОБА_6 дізнався 19.02.2012, відповідно строк позовної давності щодо заявлених ОСОБА_6 позовних вимог сплинув 19.02.2015 року. В той же час, ОСОБА_6 звернувся до суду із позовною заявою лише 23.12.2015 року, тобто з порушенням строку позовної давності, передбаченого ст. ст. 256-267 Цивільного кодексу України на звернення до суду.

З моменту відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача ОСОБА_4 виникла об'єктивна можливість знати про обставини порушення її прав, як спадкоємця сторони спірного правочину, посвідченого 19.07.2010 року.

Із матеріалів спадкової справи вбачається (арк.. справи 226, том 1), що ОСОБА_4 15.12.2010 року звернулася із заявою до Першої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, а саме - частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно запиту Першої Запорізької державної нотаріальної контори від 05.04.2011 року (арк. справи 8, том. 2), ОСОБА_4 був наданий запит до БТІ м. Києва на отримання витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Після отримання даного витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_4 стало відомо, що квартира належить на праві власності ОСОБА_3 Та саме після отримання цього витягу, ОСОБА_15 разом з ОСОБА_6 вирішили навідатися до квартири.

Також, факт обізнаності про вчинення спірного правочину ОСОБА_4 підтвердила у судовому засіданні 13.06.2016 року, коли засвідчила показання ОСОБА_6 про те, що на початку 2012 року він повідомляв ОСОБА_4 про факт проживання у спірній квартирі невідомих осіб.

Отже, ОСОБА_4 без поважних причин пропущено строк позовної давності, передбачений ст. ст. 256-267 Цивільного кодексу України, на звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири посвідченого 19.07.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В.

Також не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 звернулася із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовів.

Вказує на те, що матеріали цивільної справи (Том 1 а.с. 226) містить заяву від ІНФОРМАЦІЯ_1 від позивача - ОСОБА_4 щодо прийняття спадщини свого померлого чоловіка. А тому саме з нього моменту на позивача покладався обов'язок щодо утримання спадкового майна, перевірки його стану тощо.

Позивач під час судового засідання 28.03.2016 року повідомила, що їй було відомо про наявність зазначеного нерухомого майна та про відсутність у її чоловіка волевиявлення на його відчуження.

Таким чином, позивач починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_1, як спадкоємець 1/2 квартири зобов'язана була систематично здійснювати дії щодо утримання зазначеного нерухомого майна, зокрема щодо щомісячної сплати витрат за житлово-комунальні послуги, перевіряти стан 1/2 квартири тощо, а тому в неї була об'єктивна можливість дізнатись про укладення спірного договору купівлі-продажу ще в листопаді 2010 року.

Крім того, під час судового слухання 13.06.2016 року ОСОБА_6 в своїх усних поясненнях по справі повідомив суду, що на початку 2012 року ним було встановлено факт проживання в спірній квартирі невідомих для нього третіх осіб, про що він повідомив позивача та правоохоронні органи зокрема, Оболонський РУГУ МВС України в м. Києві.

Матеріали цивільної справи (Том 1 а.с. 86) містить постанову про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження від 06.04.2012 року, де зазначено, що в невстановлений день та час, невстановлена слідством особа, шахрайським шляхом заволоділа АДРЕСА_1, яка належить гр.. ОСОБА_6. Приводом для порушення кримінальної справи є заява потерпілого третьої особи - ОСОБА_6

Таким чином, зазначена постанова про порушення кримінальної справи достовірно свідчить, що станом на 06.04.2012 року третій особі було відомо про порушення його права власності на Ѕ частину квартири та про той факт, що вона вибула з його володіння поза його волею.

Фактично, строк позовної давності відносно заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири в будь-якому випадку має обраховуватись з 06.04.2012р. (тобто з дати, яка свідчить, що ОСОБА_6 було достовірно відомо про вибуття спірної квартири з його власності).

Крім того, на момент вчинення даного правочину їй не було і не могло бути відомо, що він купує майно не у власника, а у іншої особи, яка не мала права на відчуження.

Більше того, є достатні підстави стверджувати про упередженість судді першої інстанції та його сприяння в реалізації прав та законних інтересів на стороні позивача та третьої особи. Так, зокрема, без заявлення позивачем чи третьою особою клопотань щодо витребування копій документів, суддя самостійно витребував завірену копію судової експертизи, що міститься в матеріалах кримінальної справи Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві за №05-26549 від 06.04.2012.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_3 та її представник свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

ОСОБА_4,та представник ОСОБА_6 проти апеляційних скарг заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що Ѕ частина квартири, що належала її покійному чоловіку ОСОБА_10, вибула з його власності поза його волею та її волею як спадкоємиці і власника, тому договір купівлі-продажу є недійсним, а спірна квартира підлягає витребуванню в добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Задовольняючи позов ОСОБА_6, суд керувався тим, що реквізити спірної довіреності, а саме дата видачі його паспорта відрізняються від дійсних даних позивача, що доводить факт відсутності ОСОБА_6 під час видачі довіреності. Ураховуючи наведене, суд вважав, що ці обставини свідчать про те, що дії осіб, які у такий спосіб заволоділи належною йому Ѕ частиною квартири, спрямовані на порушення його конституційних прав щодо позбавлення належного йому нерухомого майна, та дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу від 14 липня 2010 року є недійсним та відповідно до статті 388 ЦК України Ѕ частини квартири підлягає витребуванню у добросовісного набувача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що Ѕ квартири АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_10 на праві власності, успадкована ним за законом після смерті матері ОСОБА_16, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.04.2007 року.

Друга 1/2 частини вказаної квартири належить ОСОБА_17, онукові померлої ОСОБА_16, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири.

19.07.2010 року між ОСОБА_10, який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким було продано квартиру АДРЕСА_1 за 367 350 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 - помер.

15.12.2010 року ОСОБА_4 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_10, у зв'язку з чим була заведена спадкова справа №581/2010 від 15.12.2010 року.

10.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 придбала спірну квартиру за 58 000 грн.

Вважаючи, що ОСОБА_10 не укладав договір купівлі-продажу квартири, ОСОБА_4 звернулася до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про злочин, у зв'язку з чим була порушена кримінальна справа за № 0000342 від 29.05.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

Слідством була проведена судово-почеркознавча експертиза та зроблений висновок від 08.07.2015 p. за № 7947/7948/15-32, відповідно до якого встановлено, що:

«підпис від імені ОСОБА_10 в графі «Підписи:1.» на зворотній стороні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 липня 2010 року, виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засвоїв».

«рукописний запис «ОСОБА_10.» та підпис від імені ОСОБА_10 в графі «Підписи: 1» на зворотному боці договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 липня 2010 року, виконані не ОСОБА_10, а іншою особою».

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_10 не підписував договір купівлі-продажу квартири від 19.07.2010 року.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_10 після договору купівлі-продажу квартири продовжував там проживати, що свідчить про те, що намірів продати її він не мав.

Відповідально до ч.ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи вимови у прийнятті.

Отже, якщо позивач для підтвердження свої вимог надає висновок експерта, а відповідач, заперечуючи проти цього розміру, після виконання судом вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не надає ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень, суд відповідно до вимог ст..ст. 212, 213 ЦПК України ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач у порушення вимог ст..ст. 10, 60 ЦПК України ухилився від доведення обставин, на які посилався.

Апеляційна інстанція критично оцінює доводи апелянтів про те, що саме ОСОБА_10 підписував договір купівлі-продажу квартири, оскільки згідно висновку експерта підпис виконаний іншою особою, а не ОСОБА_10,а протилежного ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суду не довели.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачі заяви про призначення експертизи не подавали. Отже, позивач надала суду докази, які не спростовано відповідачами, і сумнівів у доказах у суду не виникло.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання за нею права власності на Ѕ частини квартири є обґрунтованими, оскільки позивач є єдиним спадкоємцем Ѕ частини спірної квартири.

Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною третьої цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Згідно зі статтею 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному.

Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

Метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов'язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з'ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

У справі, яка переглядається, суд установив, що спірна довіреність видана ОСОБА_6 паспорт серії НОМЕР_1 виданий Печерським РК ГУ МВС України в м. Києві 10 квітня 2003 року. Разом з тим ОСОБА_6 отримав паспорт 10 вересня 2003 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції, встановивши, що він не мав наміру відчужувати належну йому Ѕ частину квартири, повноваженнями щодо її відчуження ОСОБА_10 не наділяв, дії останнього не відповідали волі ОСОБА_6 та що він не схвалив в подальшому вчинений від його імені правочин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що довіреність на продаж Ѕ частини спірної квартири не видавав, отже, належна йому на праві власності частка квартири вибула поза його волею, тому Ѕ його частки підлягає витребуванню в добросовісного набувача на користь ОСОБА_6 відповідно до статті 388 ЦК України.

Такий висновок суду відповідає викладеному в постановах Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року та від 01 липня 2015 року у справі № 6-619цс15 висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм статті 388 ЦК України.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником неодноразово відчуженого майна, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України. Крім того, під час розгляду спорів про витребування майна суди повинні встановити всі юридичні факти, визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи можна вважати підстави набуття майна законними, чи набувач майна є добросовісним набувачем тощо.

Звертаючись до суду з позовами, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 посилались на те, що належна їм на праві власності квартира була відчужена усупереч їх волі та зазначали, що договір купівлі-продажу цієї квартири є недійсним, оскільки довіреність на ім'я ОСОБА_10 на продаж належної 1/2 частини квартири він не видавав, а підпис ОСОБА_10 у договорі купівлі-продажу померлому не належить, відтак, належне їм майно вибуло з їх володіння поза їх волею.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, спірна квартира вибула з володіння її законних володільців - поза їх волею.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Дійшовши висновку про доведеність позивачем ОСОБА_4 права власності на спадкове майно та встановивши, що це майно вибуло з її володіння та володіння ОСОБА_10 не з їх волі, суд на підставі статей387, 388 ЦК України витребував його із чужого незаконного володіння.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про витребування квартири із чужого незаконного володіння.

Умовами ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_3 чинить позивачам перешкоди у користуванні їх власністю, проживаючи в ній, а тому ОСОБА_3 підлягає виселенню, а позивач ОСОБА_4- вселенню.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

З матеріалів справи убачається, що дійсно ОСОБА_6 дізнався про те, що у квартирі перебувають сторонні особи 19.02.2012 року.

Відповідачами по справі був заявлений строк позовної давності.

Проте, доводи їх заяв не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства, оскільки ОСОБА_18, хоч і дізнався, що в квартирі перебувають сторонні особи, не міг одразу звертатися до суду із позовом, оскільки він не знав і не міг знати про осіб, які порушують його права та можуть бути відповідачами по справі, що він має оскаржувати до суду та на яких підставах.

В ході проведення слідчих дій, коли він дізнався про довіреність, договори купівлі-продажу, та про висновок почеркознавчої експертизи, він звернувся до суду із позовом.

Таким чином, ОСОБА_18 є таким, що звернувся до суду за захистом свого порушеного права у межах строку позовної давності.

Крім того, ст. 261 ЦК України передбачає таку альтернативу як коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто, дізнавшись про осіб, що порушують його права, він звернувся до суду.

Щодо заявленого строку позовної давності до вимог ОСОБА_19, слід зазначити наступне.

Дійсно, колегія суддів прослухавши запис судового засідання від 13.06.2016 року встановила, що ОСОБА_4 від ОСОБА_18 ще в 2012 році дізналася про те, що в квартирі перебувають сторонні особи.

Проте, знову ж таки, вона не мала достатньої інформації про осіб, що порушили її права та про обставини і докази, якими можна було б обґрунтовувати позов ще у 2012 році.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_19 та ОСОБА_18 звернулися до суду в межах строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося, а тому є таким, що набрало законної сили.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді