Справа № 450/1886/14 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/758/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, його представників ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, її представників

ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» про визнання незаконним наказу Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» № 1 від 17.03.2014 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_3В.»; поновлення ОСОБА_3 на посаді заступника голови правління Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» (80380, Львівська область, Жовківський район, с. Гряда, ) та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» про:

визнання незаконним наказу Колективного сільськогосподарського підприємства «ГРЯДА» №1 від 17.03.2014 р. «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_3В.»;

поновлення ОСОБА_3 (83115, Львівська область, Пустомитівський р-н., с. Оброшине, вул. Шкільна, 17) на посаді заступника голови правління Колективного сільськогосподарського підприємства «ГРЯДА» (80380, Львівська область, Жовківський район, с. Гряда, );

стягнення з Колективного сільськогосподарського підприємства «ГРЯДА» (80380, Львівська область, Жовківський район, с. Гряда, ) на користь ОСОБА_3 (81115, Львівська область, Пустомитівський р-н., с. Оброшине, вул. Шкільна, 17) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про витребування у позивача правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства, колективного договору, посадової інструкції та доказів на підтвердження ознайомлення позивача із цими документами, оскільки вони та факт ознайомлення з ними мають визначальне значення при вирішенні спору про звільнення з роботи за прогул. Вважає, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про допит, як свідків, осіб, які складали акти про його відсутність на роботі протягом усього дня, чим грубо порушено право позивача на змагальність у судовому процесі. Разом з тим, суд не взяв до уваги, що в момент складання Акту про відсутність працівника на робочому місці в 17 год. 00 хв. з 17 лютого 2014 року по 21 лютого 2014 року, ОСОБА_3 перебував на прийомі у лікаря - стоматолога, за адресою: м. Львів, вул. Щирецька, 36, щоденно з 17 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., докази на підтвердження знаходяться в матеріалах справи. Апелянт зазначає, що після складання Актів про відсутність працівника на робочому місці, відповідач, всупереч положенням ст. 149 КЗпП України, не відібрав від нього пояснень про причини відсутності на роботі, а факт відмови ОСОБА_3 від отримання листа щодо витребування пояснень про причини відсутності працівника на роботі є неналежно встановленим, оскільки, як вбачається з товарно - транспортної накладної № 6753, конкретний зміст посилки не встановлений. Крім цього, апелянт зазначає, що відповідно до п. 10.3 Статуту КСП «Гряда» рішення про звільнення заступників голови правління підприємства приймається загальними зборами акціонерів, проте, загальні збори акціонерів з приводу звільнення ОСОБА_3 не проводились, а тому, наказ КСП «Гряда» № 1 від 17.03.2014 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_3В.» є незаконним. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представників ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_6, представників КСП «Гряда» ОСОБА_7, ОСОБА_8 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зазначена норма визначає об»єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Таким чином, порушення, невизнання, або оспорювання суб»єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім цього, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив з доведеності факту відсутності позивача на робочому місці більше трьох годин без поважних причин проягом робочого дня в період з 17.02. до 21.02 2014 року з 08.00 год. до 17.00 год. та із законності його звільнення з посади заступника голови правління КСП «Гряда» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з роз»ясненнями п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" із подальшими змінами, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 1471, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України, є з»ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п.4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

Відповідно до п. 10.2 Статуту КСП «Гряда» вищим органом управління підприємством є загальні збори членів підприємства або збори уповноважених. У період між зборами справами підприємства керує правління підприємства. Згідно з п. 10.10 Статуту правління підприємства обирає зі свого складу заступника голови підприємства, вносить пропозиції загальним зборам членів підприємства про затвердження заступника голови, про призначення головного бухгалтера і інших головних спеціалістів підприємства та про звільнення їх із займаної посади.

Пункт 10.3 Статуту КСП «Гряда» передбачає, що загальні збори членів підприємства, крім іншого, розглядають пропозиції правління і приймають рішення про затвердження заступників голови підприємства, про призначення головних спеціалістів і головного бухгалтера та про звільнення їх від займаних посад, приймають рішення про звільнення заступників голови підприємства.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується записами у трудовій книжці, що ОСОБА_3 з 10 вересня 2012 року до 17.02.2014 року перебував у трудових відносинах з КСП «Гряда» та працював заступником голови правління КСП «Гряда».

Довідкою № 8 від 01.10.2015 року, виданою КСП «Гряда», підтверджується, що ОСОБА_3 працював заступником голови правління КСП «Гряда» за основним місцем роботи з 10.09.2012 року по 17.02.2014 року з місячним окладом 1300.00 грн.

Правління КСП «Гряда» одноголосно вирішило подати на затвердження загальним зборам членів КСП «Гряда» рішення правління КСП «Гряда» від 07 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника голови правління КСП «Гряда» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 17 лютого 2014 року, що підтверджується протоколом засідання правління КСП «Гряда» від 07.03.2014 року

Наказом № 1 від 17.03.2014 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_3В.» заступника КСП «Гряда» ОСОБА_3 звільнено з 17.02.2014 року у звязку з прогулом без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Трудовою книжкою АВ № 499304, виданою на імя ОСОБА_3 підтверджується внесення запису про його звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не з»сував та не перевірив, чи звільнення ОСОБА_3 було проведено у відповідності до положень п.10.3 Статуту КСП «Гряда», чи був він звільнений уповноваженим на це органом, яким відповідно до Статуту КСП «Гряда» є загальні збори членів КСП «Гряда», не перевірив наявності рішення загальних зборів членів КСП «Гряда» про звільнення заступників голови товариства.

Колегія суддів звертає увагу на те, що протокол загальних зборів членів КСП «Гряда» від 17.03.2014 року був долучений відповідачами лише в суді апеляційної інстанції, такий не був предметом дослідження в суді першої інстанції, а відтак ухвалюючи оскаржуване рішення, суд прийшов до висновку про правомірність звільнення ОСОБА_3 з посади заступника голови КСП «Гряда» за відсутності рішення органу, уповноваженого приймати рішення про звільнення заступників голови підприємства.

Вважаючи правомірним звільнення ОСОБА_3 з посади заступника голови КСП «Гряда», з підстав, передбачених п.4 ст. 40 КЗпП, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 був відсутній на роботі в офісі КСП «Гряда» з 17 до 21 лютого 2014 року з 08.00 год. до 17.00 год., що підтверджується комісійними актами про відсутність працівника на робочому місці.

З актів про відсутність працівника на робочому місці №11 від 17.02.2014 р., №12 від 18.02.2014 р., №13 від 19.02.2014 р., №14 від 20.02.2014 р., №15 від 21.02.2014 року, вбачається, що комісією КСП «Гряда» зафіксовано факт відсутності заступника голови правління КСП «Гряда» ОСОБА_3 на своєму робочому місці - офісі КСП «Гряда» на протязі усього робочого дня з 08.00 години до 17.00 години.

Враховуючи позовні вимоги ОСОБА_3, обставини, якими він їх обґрунтовує, важливим є з»ясування, чи відповідачем було визначено місце праці позивача, тобто, його робоче місце.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що конкретне робоче місце роботодавцем не визначалося, його робоче місце не було визначене у межах службового приміщення (офісу КСП «Гряда»). Враховуючи специфіку підприємства, здійснення ним діяльності в сфері сільського господарства, враховуючи значну територію господарства, належність КСП «Гряда» значної площі сільськогосподарських земель, розміщення на них значної кількості об»єктів, відповідальність за цілісність яких і їх збереження, було покладено на позивача, місце праці позивача не було визначене лише в межах офісного приміщення, оскільки його посадові обов»язки були пов»язані із забезпеченням огляду території та земель, належних КСП «Гряда», розміщених на них об»єктів.

З наявних у справі матеріалів, колегія суддів приходить до висновку про те, що акти про відсутність ОСОБА_3 на території господарства КСП «Гряда», не складалися, оскільки такі в матеріалах справи відсутні.

Доводи ОСОБА_6, представників КСП «Гряда» про відсутність ОСОБА_3 в офісному приміщенні не свідчить про відсутність його на роботі, оскільки робоче місце роботодавцем йому не визначалося, а судом першої інстанції не встановлено, чи перебував ОСОБА_3 на території КСП «Гряда». Доводи позивача про те, що він знаходився на території КСП «Гряда», що було викликано необхідністю виконання трудових обов»язків, не спростовано належними та допустимими доказами, акти про відсутність ОСОБА_3 на території всього КСП «Гряда» не складалися.

А відтак, проаналізувавши трудові обов»язки, виконання яких було покладено на ОСОБА_3, свідчить про те, що робоче місце не могло обмежуватись лише робочим кабінетом в офісі КСП «Гряда».

У порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України, суд першої інстанції не перевірив тверджень ОСОБА_3 щодо його перебування на території КСП «Гряда», не дав належної оцінки його доводам про те, що робоче місце в кабінеті офісного приміщення КСП «Гряда» йому не визначалося, а виконання обов»язків було пов»язано з сільськогосподарською діяльністю КСП «Гряда», що потребувало перебування його на території всього КСП «Гряда», якому належали значні площі землі, а не перебування його в офісі, у кабінеті.

Аналізуючи наявні у справі матеріали, пояснення ОСОБА_3, ОСОБА_6, представників КСП «Гряда», колегія суддів приходить до висновку про те, що робоче місце позивачу в приміщенні офісу не визначалося. На думку суду безпідставними та необґрунтованими, є посилання відповідачів на те, що позивач не з»являвся на роботу, у визначене керівником КСП «Гряда» місце, зважаючи на те, що робоче місце позивачу роботодавцем при прийнятті на роботу не було визначене.

Усупереч вимогам ст. ст. 212 -213 ЦПК України суд першої інстанції вищенаведені доводи позивача належним чином не перевірив і наданим ним доказам не дав належної оцінки, хоча вони мають суттєве значення для правильного вирішення справи, оскільки виконання працівником роботи навіть не на робочому, а в іншому місці, навіть без дозволу на це роботодавця, не є прогулом в розумінні п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, за яким працівник несе відповідальність за невиконання трудових обов»язків у зв»язку з відсутністю на роботі без поважних причин.

Як вбачається з актів про відсутність на робочому місці від 17.02.2014 року - 21.02.2014 року, цими актами встановлена відсутність ОСОБА_3 на робочому місці в офісі КСП «Гряда», разом з тим його відсутність на роботі, на території всього КСП «Гряда», членами комісії не перевірялася і не встановлювалася.

Колегія суддів звертає увагу і на те, акти про відсутність працівника на робочому місці №11 від 17.02.2014 р., №12 від 18.02.2014 р., №13 від 19.02.2014 р., №14 від 20.02.2014 р., №15 від 21.02.2014 року, складалися комісією, до складу якої входили і підсобні працівники, місце праці яких не було визначено в офісі КСП «Гряда», саме, ОСОБА_9 ОСОБА_10, ОСОБА_11, які перебували на території КСП «Гряда», і з врахуванням їх зайнятості і виконанням роботи на території господарства, а не в офісі КСП «Гряда», не могли постійно знаходитися і не знаходилися в офісі, чого не заперечувала в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_12, що викликає сумнів їх тверджень, зазначених у вищезазначених актах, щодо відсутності ОСОБА_3 протягом усього робочого дня в період з 17.02.2014 року до 21.02.2014 року, а відтак і правдивість зазначеної у них інформації.

Доводи ОСОБА_3 про те, що він в період з 17.02.2104 року 21.02.2014 року перебував на роботі, знаходився на території господарства КСП «Гряда», ні відповідачем, ні його представниками не спростовані належними та допустимими доказами.

Пояснення свідка ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції також не спростовують тверджень ОСОБА_3 про те, що він знаходився на території КСП «Гряда».

Колегія суддів вважає безпідставним посилання, як на одну із підстав для відмовив задоволенні позову, на те, що вищезазначені акти позивачем не оспорювалися, оскільки оскарження актів про відсутність на роботі, як спосіб захисту порушеного права, законодавством не передбачений.

В матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази на встановлення на території КСП «Гряда» пропускного режиму, ведення журналу обліку приходу на роботу та виходу з роботи, такий підприємством не ведеться.

В матеріалах справи відсутні докази ознайомлення ОСОБА_3 з посадовою інструкцією, що би мало підтверджуватися його підписом на посадовій інструкції, така в матеріалах справи взагалі відсутня, а відтак функціональні обов»язки ОСОБА_3 чітко визначені не були. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6, представники КСП «Гряда» повідомили про те, що посадова інструкція заступника голови правління з підписом ОСОБА_3 була викрадена.

Як ствердив позивач, і це не заперечувалось ОСОБА_13, представниками КСП «Гряда», в обов»язки входило огляд всієї території КСП «Гряда», огляд об»єктів, що знаходяться на належних КСП земельних ділянках значної площі, перевірка збереження товарно матеріальних цінностей на території господарства.

За вищенаведеного, беручи до уваги відсутність доказів на підтвердження визначення ОСОБА_3 робочого місця саме в офісному приміщенні КСП «Гряда», колегія суддів приходить до висновку про те, що висновок суду першої інстанції про відсутність позивача на роботі за визначеним місцем праці в період з 17.02.2014 року до 21.02.2014 року протягом робочого часу, не відповідає фактичним обставинам справи.

Враховуючи встановлені вищезазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 прогулу не вчинив, а відтак звільнення ОСОБА_3 на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, є незаконним, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконним наказу голови правління Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» №1 від 17.03.2014 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_3В.» та про поновлення ОСОБА_3 на посаді заступника голови правління Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» з 17 лютого 2014 року, підлягають до задоволення.

Статетю 233 КЗпП України передбачено строки звернення працівника до суду для вирішення трудового спору три місяці з дня, коли він дізнався про порушення свого права, а в справах про звільнення місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Перелік обставин, з настанням яких починається перебіг місячного строку для звернення до суду у справах про звільнення, є вичерпним вручення копії наказу про звільнення або видача трудової книжки.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що копія наказу голови правління КСП «Гряда» про його звільнення ОСОБА_3 не вручалася, трудову книжку він не отримував.

Доводи відповідача про те, що позивач був повідомлений про звільнення, оскільки копія наказу була направлена КСП «Гряда» поштою, що підтверджується описом до поштового відправлення, про отримання якого ОСОБА_3 розписався, є неприйнятними, оскільки моментом, з якого починається перебіг строку звернення до суду у справах про звільнення в законі чітко визначено, що такими є день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

За вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з доводами представників КСП «Гряда» про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник має бути повалений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше, як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана відповідна виплата. Згідно з п. 5 Порядку…. Нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (голин) а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. (п.8 Порядку…).

З довідки, виданої КСП «Гряда» №8 від 01.10.2015 року вбачається, що місячний посадовий оклад ОСОБА_3, який працював заступником голови правління КСП «Гряда» з 10.09.2012 року до 17.02.2014 року, становить 1300.00 грн.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач виходив з посадового окладу в розмірі 1300.00 грн. на місяць, тривалості часу з моменту звільнення та ухвалення судом рішення, що становить 35 місяців, просив стягнути 45500.00 грн.

З довідки Управління Пенсійного Фонду України в Пустомитівському районі Львівської області від 09.03.2017 року, вбачається, що ОСОБА_3 нараховувалася заробітна плата в розмірі 2165.67 грн. - 3525.00 грн.

З довідки Управління Пенсійного Фонду України в Пустомитівському районі Львівської області від 09.03.2017 року, вбачається, що заробітна плата ОСОБА_3 за останні два місяці, що передували звільненню його з посади, становить: за травень 2013 року 3525.00 грн., за червень 216.67 грн., загальна сума заробітної плати за травень і червень 2013 року становить 3741.67 грн.

З липня 2013 року по березень 2014 року, заробітна плата ОСОБА_3 взагалі не нараховувалася.

Кількість робочих днів у травні 2013 року становила 19, у червні 18, всього за два місяці 37 днів.

Середньоденний заробіток ОСОБА_3 становить 101.13 грн. (3741.67 грн. : на 37 днів)

А відтак, розмір середнього заробітку ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу за період з 17.02.2104 року до моменту ухвалення рішення судом апеляційної інстанції становить 77667.84 грн. (768 робочих днів х на 101.13 грн.)

Оскільки ОСОБА_3 просив стягнути 45500.00 грн., з врахуванням положень ст. 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з КСП «Гряда» на користь ОСОБА_3 45500.00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З врахуванням положень ст. 88 ЦПК України з КСП «Гряда» на користь держави слід стягнути 1467.06 грн. судового збору за подання ОСОБА_3 позову та апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності та обгрунтованості, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати незаконним наказ голови правління Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» №1 від 17.03.2014 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_3В.».

Поновити ОСОБА_3 на посаді заступника голови правління Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» з 17 лютого 2014 року.

Стягнути з Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» на користь ОСОБА_3 45500.00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» на користь держави 1467.06 грн. судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2