Провадження № 2/201/313/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

10 березня 2017 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретарів Гоц Г.Ю., Габрінець І.М., Джамалової М.Г., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 25 738,17 грн.,

за зустрічним позовом

ОСОБА_2 до Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» про визнання недійсним нікчемного договору № 73 від 21.11.2008, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» (нині - Приватний вищий навчальний заклад «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля»), -

ВСТАНОВИВ:

Приватний вищий навчальний заклад «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» (далі - ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 25 738,17 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 01.11.2008 між Київським національним університетом внутрішніх справ, ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» та ОСОБА_2 укладено тристоронній договір № 526 про підготовку здобувача - ОСОБА_2

Згідно умов зазначеного договору університет здійснює підготовку здобувача і надає можливість захисту дисертації в одній із спеціалізованих рад Університету, а платник - Дніпропетровським університетом економіки та права сплачує вартість навчання ОСОБА_2

21.11.2008 між ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права», який в подальшому було перейменовано на ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір № 73, предметом якого є підготовка для потреб ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» науково-педагогічного працівника рівня кандидата наук в Київському національному університеті внутрішніх справ.

Згідно із п.п. 2.1. договору ОСОБА_2 зобов'язалася підготувати до захисту кандидатську дисертацію у галузі юридичних наук та подати її до спеціалізованої Вченої Ради; відпрацювати у штаті Університету після захисту дисертації не менше 7 (сім) років на посаді науково-педагогічного працівника.

Згідно із п.п. 2.2. договору університет зобов'язується: своєчасно здійснювати оплату за навчання Національній академії внутрішніх справ України в повному обсязі за договором № 526 від 01.11.2008; сприяти роботі працівника над дисертацією (зокрема оплачувати відрядження до КНУВС - не менше двох разів за семестр, оплачувати публікації працівника (до 5-ти публікацій) у фахових виданнях).

На виконання зобов'язань, передбачених п.п. 2.2. договору позивач витратив кошти на навчання ОСОБА_2 у Київському національному університету внутрішніх справ загальну суму коштів у розмірі 20 650 грн., що підтверджується випискою картки рахунку № НОМЕР_1 за період з 01.01.2007 по 31.12.2015; оплату відрядження на навчання ОСОБА_2 - в сумі 4 452,92 грн., що підтверджується випискою картки рахунку № 372 за період з 01.01.2008 по 31.03.2016. А також сплатив за публікації наукових статей ОСОБА_2 у науковому журналі «Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля» суму 635,25 грн., що підтверджується довідкою № 16 від 17.03.2016.

Загальна сума витрачених коштів становить 25 738,17 грн.

Згідно з інформацією, наданою Національною академією внутрішніх справ, ОСОБА_2 з 01.11.2008 на підставі наказу КНУВС від 01.11.2008 № 1084 була прикріплена до кафедри історії держави і права, працювала над дисертацією для здобуття наукового ступеня кандидат юридичних наук за спеціальністю 12.00.01 - теорія та історія держави і права, історія політичних і правових учень на тему: «органи місцевого самоврядування в Україні (1991 - початок XXI століття): історико-правове дослідження».

ОСОБА_2 усно проінформувала про завершення робочого варіанту дисертації, проте на розгляд кафедри матеріали не подала і творчі зв'язки з кафедрою і науковим керівником припинила та з числа здобувачів відрахована наказом від 21.11.2013 №1610.

Протягом періоду з листопада 2013 року до березня 2016 року ОСОБА_2 не повідомляла університет ім. А.Нобеля про її відрахування та відсутність захищеної дисертації.

Отже, позивач вважає, що у порушення ст. 629 ЦК України, ОСОБА_2 не виконала свої зобов'язання, передбачені п.п. 2.1. договору № 73 від 21.11.2008.

Розділом даного договору передбачена відповідальність сторін. Так п. 4.1. передбачено, що у випадку невиконання працівником умов п. 2.1. договору, він зобов'язаний відшкодувати кошти у повному обсязі, витрачені Університетом, на виконання умов цього договору протягом 20-ти діб з моменту появлення відповідних обставин.

21.03.2016 на виконання п. 5 договору ОСОБА_2 пред'явлено письмову претензію з пропозицією добровільно відшкодувати кошти, витрачені Університетом на захист кандидатської дисертації ОСОБА_2 Ознайомившись в кабінеті начальника відділу кадрів з претензією, ОСОБА_2 відмовилась її підписувати, у зв'язку з чим у присутності ОСОБА_2 було складено акт про відмову підписання претензії.

Враховуючи викладене, просить позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, надала письмові заперечення на позов, в яких відзначила, що не визнає вимоги позивача про стягнення з неї коштів за договором № 73 від 21.11.2008, оскільки фактично його не виконав позивач, змусивши її звільнитися з університету. Окрім того, зазначає, що її звільнено незаконно - на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), оскільки вона подавала заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України - у зв'язку із порушенням позивачем строків виплати заробітної плати. Вона зверталася до позивача із вимогами від 22.03.2016, 19.04.2016, 22.03.2016, 19.04.2016 про зміну формулювання підстав звільнення, дати звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, індексації заробітної плати тощо

19.05.2016 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про зміну формулювання підстави звільнення, дати звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів, моральної шкоди.

Зазначає, що заява - вимога від 22.03.2016 є фактично відповіддю на лист позивача за № 185 від 21.03.2016, в якому їй було запропоновано звільнення за власним бажанням (за ч. 1 ст. 38 КЗпП України) замість звільнення у зв'язку з порушеннями чинного трудового законодавства з боку університету (за ч. 3 ст. 38 КЗпП України), пропозицію відшкодувати кошти, витрачені університетом на виконання договору № 73 від 21.11.2008.

Відповідач вказує, що 10.03.2016 нею було подано заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України - порушення строків виплати заробітної плати, з 19.03.2016. За отриманням трудової книжки звернулася до відділу кадрів університету 21.03.2016. У відділі кадрів їй були надані для ознайомлення документи, серед яких був лист президента Університету Холода Б.І. № 185 від 21.03.2016, в якому їй пропонувалося звільнитися за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, відшкодувати кошти, витрачені університетом на виконання договору № 73 від 21.11.2008. Повідомлено, що в разі відмови університет буде звертатися до суду.

Отримувати вказаний лист вона відмовилася, написавши на ньому, що ознайомлена, але категорично не згодна, оскільки підставою її звільнення фактично є порушення строків виплати заробітної плати (05 та 20 числа кожного місяця), свою заяву переписувати не буде, пояснення надасть додатково. Станом на 21.03.2016 аванс за березень 2016 року не отримала, що є порушенням університету, що мають місце з травня місяця 2015 року. Також не проведено повного розрахунку, що є порушенням норм ст. 116 КЗпП України.

Другим документом для ознайомлення був Наказ за № 45-К від 21.03.2016 про її звільнення, з яким вона відмовилась ознайомлюватись, про що було складено Акт про відмову від. На Акті виклала свої заперечення про те, що підстави звільнення, зазначені у наказі як ч. 1 cт. 38 КЗпП України не відповідають заяві.

Трудову книжку відмовилася отримувати, про що також 21.03.2016 складено Акт, де вона вказала, що відмовилась отримувати розрахунковий лист по заробітній платі за березень 2016 року в день звільнення.

Зазначає, що тривалий час чекала відповіді від відповідача на свої вимоги. З наданих для ознайомлення їй документів не вбачається, що вона отримала претензію № 186 від 21.03.2016, про її існування та існування Акту від 21.03.20126 про відмову від підписання претензії про відшкодування коштів за договором №73 від 21.11.2008 дізналася тільки після отриманні копії позовної заяви університету по даному позову.

Стосовно відшкодування вартості публікацій у науковому журналі «Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля. Серія «Юридичні науки», зазначила, що всі викладачі університету публікувалися у вказаному журналі безоплатно. Нікому з них і їй жодного разу не було повідомлено, що публікації у цьому журналі є платними, ніяким документом ця умова не обумовлена. Навпаки, викладачів змушували усно писати статті у цей журнал.

Їй, як здобувачу, не мало ніякого сенсу публікувати свої статі у цьому журналі, оскільки вони б не мали ніякої ваги. Важливе значення мають лише публікації у фахових виданнях. Вона опублікувала статті у фахових виданнях за власні кошти. Позивач в порушення п. 2.2. умови договору №73 від 21.11.2008 не здійснив жодної оплати її наукових публікацій у фахових виданнях.

Вона зверталася до позивача 30.11.2013 із заявою за № 667 про оплату публікацій її наукової статті у міжнародному фаховому виданні, вартість якої складала 650,0 грн. Також просила компенсувати витрати за публікацію статті у сумі 350,0 грн. у фаховому виданні «Науковий вісник Ужгородського національного університету. Серія Право». Але оплату університет не здійснив і вона вимушена була сплатити власні кошти.

Отже, вважає вимоги позивача про стягнення коштів за публікацію безпідставними.

Окрім того, зазначає, що позивач не сприяв її роботі як здобувача, порушуючи п. 2.2.2. умов договору № 73 у зв'язку із суттєвим погіршенням власного фінансового стану. Так у 2013 році позивачем самостійно неодноразово змінювалось навантаження, за її індивідуальним планом роботи на 2013 - 2014 навчальний рік. Таким чином, позивач змінював істотні умови праці з порушенням вимог ч. 2 ст. 32 КЗпП України, чим зменшував їй не лише кількість часів навантаження, а й розмір заробітної плати майже вдвічі.

Не погоджуючись із такими змінами істотних умов праці, вона зверталася до позивача із заявами від 21.11.2013 та від 21.11.2013 про дострокове припинення дії контракту на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України - у зв'язку з відмовою працювати у нових, змінених істотних умовах праці.

Відповіді на заяви не отримала, тому 26.12.2013 подала заяву про звільнення з 08.01.2014 у зв'язку із порушеннями власником законодавства про працю. Тільки після цього її викликали до ректора, між ними сталася розмова, в ході якої було підкреслено тяжкий фінансовий стан університету, тому її просять не звільнятися з надією на покращення умов роботи та її оплати, після чого вона дала усну згоду продовжувати працювати в університеті.

Але надалі фінансовий етан позивача продовжував погіршуватися, навантаження зменшувалося, розмір заробітної плати теж. Також почалися затримки із виплатою заробітної плати, порушувалися строки її виплати. Викладачам, пояснювали це тяжким фінансовим становищем університету.

Пунктом 4.3. договору № 73 від 21.11.2008 передбачено, що у випадку дострокового припинення трудових відносин між університетом і працівником за ініціативою університету, працівник не повинен повертати кошти, сплачені університетом за договором.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що у разі відмови університету від виконання своїх обов'язків за цим договором (внаслідок змін в нормативних та ринкових умовах діяльності Університету, суттєвого погіршення фінансового стану Університету, появи обставин, визначених у п. 6.1. цього Договору), договір вважається автоматично припиненим, а Університет позбавляється права вимагати від працівника повернення коштів, витрачених Університетом».

Вважає, що все вищевикладене підтверджує, що саме позивач своїми діями (порушенням умов договору № 73, порушення норм діючого трудового законодавства, порушенням строків виплати заробітної плати) створив умови, за якими вона змушена була припинити достроково трудові відносини з університетом на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпІІ України - у зв'язку із порушеннями власником норм трудового законодавства.

А отже, відповідно до п. 4.2 Договору №73, він (договір) вважається автоматично припиненим, а університет позбавляється права вимагати від працівника повернення коштів, витрачених Університетом.

Крім іншого, вважає, що на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за її позовом до університету, матиме суттєве преюдиціальне значення для вирішення даної справи. Вказує, що 01.09.2016 звергалася із клопотанням до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням в справі, що слухається Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська. Отже, суд повинен зупинити провадження у даній справі або відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Окрім того, вважає, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, що є наслідком відмови у задоволенні позову, згідно зі ст. 267 ЦК України. Так, позов ґрунтується на договорі № 73 від 21.11.2008, пунктом п. 2.1.1 якого передбачено, що працівник зобов'язується підготувати до захисту кандидатську дисертацію та подати її до спеціалізованої Вченої Ради протягом трьох років з моменту підписання договору.

Отже строк, в становлений умовами договору сплинув 21.11.2011.

За весь час, з моменту підписання договору до дати звільнення (21.03.2016) університет жодного разу не перевірив, не вимагав надати для перевірки або ще якимось чином не виявив своєї зацікавленості щодо виконання мною нею обов'язків за договором.

Вона ж виконувала свої зобов'язання за договором. Але існувало ряд об'єктивних та суб'єктивних причин, які заважали їй виконувати їх у передбачені договором строки, до яких належить: затвердження теми дисертації та проведення дослідження, переговори з Київським національним університетом внутрішніх справ України щодо підготовки в якості здобувача з вересня 2007 року, здавання кандидатських іспитів, які вона склала в грудні 2007 року, призначення наукового керівника та схвалення теми дисертації у 2008 році, пошук та вивчення літератури.

За результатами її роботи 01.11.2008 був підписаний тристоронній договір № 526 про підготовку здобувача між КНУВС, Дніпропетровським університетом економіки та права і ОСОБА_2, а вже 21.11.2008 було укладено договір № 73.

Вона продовжувала свою роботу над дисертацією, відвідувала Дніпропетровську обласну універсальну наукову бібліотеку, їздила в Київ та працювала у Центральному державному Архіві Вищих органів влади та управління України. Писала статті у наукові журнали, брала участь у наукових конференціях, вела підготовку студентів кафедри до участі у наукових конференціях та інше, направляла науковому керівнику Звіти про виконану роботу.

Але з незрозумілих та непідтверджених причин тему її дисертаційного дослідження було незначно змінено та затверджено малою вченою радою вдруге 27.04.2010. Зміни в назві теми змушували її переглянути зібраний матеріал, внести зміни в написані розділи, тобто проводити додаткову роботу, що потребувало часу.

Разом з тим, вона працювала старшим викладачем кафедри права в університеті ім. А.Нобеля. Обсяг викладацької роботи був значним, наприклад у 2009-2010 навчальному році - 1559 годин; у 2010-2011 році - 1577,75 годин. Окрім викладацької роботи за учбовим планом приймала участь у діяльності кафедри, вела підготовку студентів до участі в наукових конференціях, написання ними статей у наукові журнали.

У 2012 році здала до друку та опублікувала підготовлений нею збірник завдань для самостійної роботи і контролю знань студентів з Трудового права України обсягом 91 стор. Також у 2011-2012 навчальному році у рамках співпраці університету А.Нобеля зі школою читала курси з практичного права (8 клас), Цивільного та сімейного права (10 клас), Трудового права та Права соціального забезпечення (11 клас) у НВК №139.

17.05.2012 склала третій кандидатський іспит.

Тобто, вона працювала за основним місцем роботи в університеті ім. А.Нобеля, у школі № 139 і паралельно займалася дисертаційним дослідженням за планом затвердженої теми.

Суб'єктивні причини, що значно вплинули на хід виконання зобов'язань за договором є тяжка хвороба батька та його смерть у листопаді 2007 року, стан її здоров'я. Зокрема, з 18.01.2009 по 18.03.2009 знаходилась на стаціонарному лікуванні з вірусним гепатитом «А», з 23.02.2009 по 06.03.2009 знаходилась на лікарняному з діагнозом гострий трахеобронхіт, з 08.06.2011 по 23.06.2011 знаходилась на лікуванні з оперативним втручанням у онкологічному диспансері, з 24.06.2011 по 05.07.2011 знаходилась на амбулаторному лікуванні після оперативного лікування в онкологічному диспансері.

До того ж події на Майдані у грудні 2013 лютому 2014 року також суттєво вплинули на хід її роботи над дисертаційним дослідженням, оскільки командировки до столиці були небезпечними для життя, початок реформування органів місцевого самоврядування новою владою відобразилося на змісті третього розділу її дисертаційного дослідження, якій звучить «Реформування органів місцевого самоврядування та шляхи удосконалення їх діяльності». Його необхідно було переробляти, доповнювати, міняти. За планом дату захисту роботи переносили тричі. Немало важливу роль у виконанні обов'язків за договором № 73 зіграла й зима, неодноразові поломки швидкісних потягів Хюндай сполученням Дніпропетровськ-Київ, що утримували її від поїздок до Києва.

Окрім того, зазначає, що позивач змінював істотні умови праці з порушенням вимог ч. 2 ст. 32 КЗпП України, зменшував кількість часів навантаження, розмір заробітної плати, яка стала не покривав обов'язкові витрати (оплата комунальних послуг, транспортні витрати, харчування, лікування), а також витрати, пов'язані з науковою діяльністю (бібліотека, друкування наукових статей та таке інше).

У неї коштів не вистачало, а у позивача були з їх виплатою. Поїздки до КНУВС потребувала зайвих фінансових витрат, які складалися не тільки з ціни проїзного квітка а й харчування, проживання, друку автореферату дисертаційного дослідження, пошук опонентів, інших неофіційних платежів.

Тому саме дії та бездіяльність позивача призвели до того, що вона була змушена розірвати трудові відносини з університетом достроково серед навчального року, і причиною звільненню є фактично ініціатива університету, його фінансові труднощі, а не її власне бажання.

Виходячи з того, що п. 4.3. Договору № 73 від 21.11.2008 передбачено, що у випадку дострокового припинення трудових відносин між Університетом і працівником за ініціативою університету, працівник не повинен повертати кошти, а п. 4.2. договору передбачено, що у разі відмови університету від виконання своїх обов'язків за договором у т.ч. внаслідок суттєвого погіршення фінансового стану університету, університет позбавляється права вимагати від працівника повернення коштів, вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Окрім того, відповідач подала зустрічний позов ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» про визнання недійсним нікчемного договору № 73 від 21.11.2008, який об'єднаний із первісним позовом в одне провадження.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, вказаний договір є незаконним, таким, що порушує її конституційні, цивільні права та право на працю, а тому є нікчемним, підлягає визнанню недійсним.

Вважає, що всі питання, що пов'язані з підготовкою науково-педагогічного працівника рівня кандидата наук в КНУВС передбачені умовами тристороннього договору № 526 від 01.11.2008, укладеного нею з Київським національним університетом внутрішніх справ України та ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права».

Згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України та іншим нормативним актам. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно - правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Стаття 215 ЦК України розмежовує види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом ( ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсності на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Зміст договору №73 від 21.11.2008 суперечить гарантійним нормам Конституції України щодо заборони використання примусової праці, нормам цивільного законодавства, нормам трудового законодавства, іншим нормативно - правовим актам, прийнятим відповідно до Конституції України.

Умови договору №73 не відповідають цивільному законодавству України, передбачають використання примусової праці, чим суперечать нормам основного закону та нормам трудового законодавства України. А отже вказаний договір є нікчемним (недійсним).

В обґрунтування нікчемності даного правочину також зауважила на труднощі, які виникли у зв'язку із підготовкою дисертації, а також зміну істотних умов праці, викладені у її запереченнях, порушення строків виплати заробітної плати та безпідставне звільнення, до якого позивач її примусив.

Зокрема, вказала, що позивач навантажував її роботою, а оплату праці проводив за мінімальним рахунком, порушуючи норми наказу Міносвіти «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» від 26.09.2005 № 557. Відмовитись від учбового навантаження вона не могла, тому що їй одразу нагадували про договір № 73.

Доказом того, що її навантажували роботою в порушення вимог чинного законодавства є обсяг учбового навантаження викладача на різні періоди навчальних років. Для порівняння: обсяг учбового навантаження викладача кафедри права ОСОБА_2 на проведення занять (лекційних та семінарських, практичних) за вказаними дисциплінами зі студентами денної та заочної форми навчання не тільки кафедри права, а й інших напрямків: на 2006/2007 навчальний рік - 963,25 годин на 5 дисциплін; на 2007/2008 навчальний рік -1431,5 годин на 3 дисципліни, (контракт на 3 роки); на 2013-2014 навчальний рік - 617,09 годин на 6 дисциплін; на 2014/2015 навчальний рік - 902,66 годин на 11 дисциплін; на 2015/2016 навчальний рік - 750,4 годин на 11 дисциплін.

Так, обсяг учбового навантаження на 2013/2014 навчальний рік передбачав навантаження спочатку 1146 годин, потім змінилося на 941 годину, а в листопаді 2013, всупереч порядку й нормам законодавства, серед навчального процесу їй надали для ознайомлення її учбове навантаження в обсязі 617,09 годин. Тобто навантаження зменшилось на 529 годин, а кількість дисциплін залишилась такою же (11 дисциплін).

Отже керівництво користувалося тим, що вона не може відмовитись від виконання роботи, не може звільнитися за власним бажання, тому що існує договір №73, за яким її змушували робити за копійки.

У листопаді 2013 року вона зверталася до керівництва із заявою в якій вказувала на порушення законодавства, а саме - зміну істотних умов праці без попередження працівників за два місяця, як того вимагає ч. 2 ст. 32 КЗпП України, відповіді не отримала. Вдруге 26.12.2013 звернутися із заявою про звільнення (дострокового припинення дії контракту на підставі ст. 39 КЗпП України) 08.01.2014 у зв'язку із порушенням університетом законодавства про працю. На той час вони дійшли усної згоди з університетом і вона продовжувала працювати. Але ключовим при спілкуванні з університетом було посилання на існування договору №73.

Враховуючи викладене, посилаючись на постанову пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», статті 203, 215 ЦК України, просила вимоги зустрічного позову задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти вимог зустрічного позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, оскільки відповідачем попущено трирічний строк позовної давності щодо вимог про визнання договору № 73 від 21.11.2008 недійсним, перебіг якого починається з дати його укладення. Вважав, що в свою чергу позивач не пропустив строк звернення до суду із позовом про стягнення коштів, оскільки дізнався про порушення відповідачем умов вказаного договору у березні 2016 року, коли на свій запит отримав від Національної академії внутрішніх справ відповідь від 30.03.2016 про те, що ОСОБА_2 не захистила дисертацію. Тому просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Вислухавши в судовому засіданні сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що між Київським національним університетом внутрішніх справ, ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» та ОСОБА_2 01.11.2008 укладено тристоронній договір № 526 про підготовку здобувача - ОСОБА_2 терміном дії з 01.11.2008 до 01.11.2013, за умовами якого Київський національний університет внутрішніх справ здійснює підготовку здобувача і надає можливість захисту дисертації в одній із спеціалізованих рад Університету, а платник - Дніпропетровським університетом економіки та права сплачує вартість навчання ОСОБА_2 (а.с. 8, 9).

Згідно із п. 3.1 договору термін прикріплення здобувача для одержання спеціальності становить до 5 років.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.3., 3.4. договору вартість одної року навчання становить 4130,00 грн. Оплата за перший рік навчання здійснюється на розрахунковий рахунок протягом 10 днів після укладання цього договору, а за наступні роки - до 20 жовтня кожного року навчання. За погодженням сторін оплата за навчання може вноситися за декілька років або за весь термін навчання. Оплата в такому разі не підлягає індексації у випадку інфляції та підвищення цін.

Розділом 4 договору передбачені умови його розірвання або призупинення. Так, згідно із п. 4.1. здобувач має право розірвати договір чи припинити його дію у випадках, передбачених цим договором. Відповідно до п. 4.2. університет має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадках, передбачених п. 2.2.1.-2.2.5. Згідно із п. 4.4. договір вважається розірваним з моменту видання наказу Університету про рахування здобувачів. Відповідно до п. 4.5. договір вважається призупиненим з моменту затвердження висновку Університету і рекомендацію дисертації до захисту. Окрім того, згідно із п. 4.6. дія договору припиняється у випадку настання форс-мажорних обставин, які тривають більш як 6 місяців з моменту їх оголошення.

21.11.2008 між ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права», який в подальшому було перейменовано на ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір № 73, предметом якого є підготовка для потреб ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» науково-педагогічного працівника рівня кандидата наук в Київському національному університеті внутрішніх справ (п. 1.1.) (а.с. 10, 11).

Розділом 2 договору визначені обов'язки сторін. Так, згідно із п.п. 2.1. договору працівник - ОСОБА_2 зобов'язалася підготувати до захисту кандидатську дисертацію у галузі юридичних наук та подати її до спеціалізованої Вченої Ради; відпрацювати у штаті Університету після захисту дисертації не менше 7 (сім) років на посаді науково-педагогічного працівника.

Згідно із п.п. 2.2. договору університет зобов'язується: своєчасно здійснювати оплату за навчання Національній академії внутрішніх справ України в повному обсязі за договором № 526 від 01.11.2008; сприяти роботі працівника над дисертацією (зокрема оплачувати відрядження до КНУВС - не менше двох разів за семестр, оплачувати публікації працівника (до 5-ти публікацій) у фахових виданнях).

На виконання зобов'язань, передбачених п.п. 2.2. договору позивач сплатив кошти на навчання ОСОБА_2 у Київському національному університету внутрішніх справ загальну суму коштів у розмірі 20 650 грн., що підтверджується випискою картки рахунку № НОМЕР_1 за період з 01.01.2007 по 31.12.2015 (а.с. 15 , 16), а також оплатив частково її відрядження на навчання в сумі 4 452,92 грн., що підтверджується випискою картки рахунку № 372 за період з 01.01.2008 по 31.03.2016 (а.с. 12 - 14), довідкою університету від 29.09.2016 № 46 (а.с. 130) та документи, які підтверджують перебування ОСОБА_2 у відрядженнях - видаткові касові ордери, накази та посвідчення на відрядження, квитки (а.с. 131 - 167).

Факт сплати позивачем за навчання у Київському національному університету внутрішніх справ та оплати витрат на відрядження не заперечується сторонами по справі.

Суд звертає увагу відповідача на предмет договору № 73, яким є підготовка спеціаліста для потреб університету. Даний договір є одним з договорів про надання послуг, правовідносини за яким регулюються нормами Глави 63 «Послуги. Загальні положення» ЦК України, з урахуванням вимог до порядку їх надання, передбачених Положенням про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 № 309.

Договір про підготовку здобувача від 01.11.2008 № 526 також передбачає надання відповідачу послуг з підготовки здобувача та надання можливості захистити дисертацію, а отже так само є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків.

Відповідно до приписів ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.903 ЦК України).

Згідно листа від 03.03.2016 № 46/1400 Національної академії внутрішніх справ інформацією, наданого на звернення позивача (лист від 13.04.2016 № 170) щодо стану підготовки кандидатської дисертації ОСОБА_2, повідомлено, що з 01.11.2008 на підставі наказу КНУВС від 01.11.2008 № 1084 вона була прикріплена до кафедри історії держави і права, працювала над дисертацією для здобуття наукового ступеня кандидат юридичних наук за спеціальністю 12.00.01 - теорія та історія держави і права, історія політичних і правових учень на тему: «органи місцевого самоврядування в Україні (1991 - початок XXI століття): історико-правове дослідження» (науковий керівник ОСОБА_8).

ОСОБА_2 згідно індивідуального плану склала кандидатські іспити, опублікувала шість статей у фахових виданнях, взяла участь у дев'яти науково-практичних конференціях та усно проінформувала про завершення робочого варіанту дисертації.

Проте на розгляд кафедри матеріали не подала і творчі зв'язки з кафедрою і науковим керівником припинила та з числа здобувачів відрахована наказом від 21.11.2013 №1610. Протягом періоду з листопада 2013 року до березня 2016 року ОСОБА_2 не повідомляла Університет про її відрахування та відсутність захищеної дисертації (а.с.18).

Отже, як встановлено судом, ОСОБА_2 у строк, встановлений у договорі № 73 від 21.11.2008, тобто станом на 21.11.2011, кандидатську дисертацію не підготувала до захисту та не подала до спеціалізованої Вченої Ради, з числа здобувачів була відрахована 21.11.2013.

Відповідно, відповідач не виконала і умови договору (п. 2.1.2.) щодо відпрацювання у штаті Університету після захисту дисертації не менше 7 (сім) років на посаді науково-педагогічного працівника, а продовжувала працювати на посаді викладача за контрактом.

Розділом 4 договору № 73 від 21.11.2008 передбачена відповідальність сторін. Так у п. 4.1. передбачено, що у випадку невиконання працівником умов п. 2.1., він зобов'язаний відшкодувати кошти у повному обсязі, витрачені Університетом, на виконання умов цього договору протягом 20-ти діб з моменту появлення відповідних обставин.

Отже, як встановлено судом та не заперечує сама відповідач, нею дійсно не виконані умови п. 2.1. договору № 73 від 21.11.2008.

Позивач у своїх запереченнях вказує на ряд труднощів, які виникли у зв'язку із здобування, зокрема, це надмірні витрати часу здачу іспитів, пошук літератури, відвідування архіву, бібліотек, затвердження теми, велике навантаження на роботі, її фінансовий стан, стан здоров'я тощо.

Але, як зазначила відповідач в судовому засіданні, вона не зверталася до позивача із пропозицією продовжити термін даного договору або внесення зміни до його умов через те, що вона не встигла підготувати дисертацію у встановлений у договорі строк.

Позивач виконав свої зобов'язання, передбачені п.п. 2.2, а саме, сплатив за навчання ОСОБА_2 та частково відшкодував її відрядження, а тому суд вважає, що позивачем підставно заявлено до стягнення вказану суму через невиконання відповідачем умов укладеного договору.

Водночас суд приходить до висновку про недоведеність вимог позивача про сплату коштів за публікації наукових статей ОСОБА_2 у фахових виданнях в сумі 635,25 грн., зокрема, у науковому журналі «Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля».

Заперечуючи проти вказаних вимог відповідач вказувала, що у журналі «Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля» всі викладачі, у т.ч. й вона, полікувалися безоплатно, а за публікацію у фахових виданнях вона сплачувала кошти самостійно.

На підтвердження цих витрат позивач надав довідки № 16 від 17.03.2016 та № 45 від 29.09.2016, де вказано, що за публікацію у науковому журналі «Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля» (№ 1 2011р., № 1, 2012р., № 2 2012р., № 1, 2013р., № 2 2013р., № 1 2015р.) сплачено 635,25 грн. у пайовій кількості (а.с. 17, 117).

До даних довідок позивач надав копії видаткових накладних (а.с. 118 - 123): видаткова накладна № 1090 від 23.12.2011 про сплату позивачем за 70 шт. Журналу «Вісник. Серія юридичні науки.» на користь ТОВ «Роял Принт» суми 2 840,00 грн. згідно рахунку № 1248 від 20.12.2011; видаткова накладна № 1072 від 01.10.2012 про сплату позивачем на користь ТОВ «Роял Принт» суми 2 320,00 за 70 шт. цього ж журналу «№1(2) 2012» згідно рахунку № 1122 від 25.09.2012; видаткова накладна № 348 від 21.03.2013 про сплату позивачем на користь ТОВ «Роял Принт» суми 2 570,00 за 70 шт. цього ж журналу «№ 2(2) 2012» згідно рахунку № 287 від 04.03.2013; видаткова накладна № 1418 від 27.11.2013 про сплату позивачем на користь ТОВ «Роял Принт» суми 1540,00 грн. за 60 шт. цього ж журналу згідно рахунку № 1489 від 19.11.2013; видаткова накладна № 705 від 10.06.2014 про сплату позивачем на користь ТОВ «Роял Принт» суми 2 750,00 за 60 шт. цього ж журналу «№2 (5) 2013» згідно рахунку № 687 від 26.05.2014; видаткова накладна № 1408 від 11.12.2015 про сплату позивачем на користь ТОВ «Роял Принт» суми 2 300,00 грн. за 33 шт. цього ж журналу «№1 (6) 2015» згідно рахунку № 1503 від 03.12.2015.

Позивач також надав платіжні доручення про сплату коштів на користь ТОВ «Роял Принт» № 2905 від 21.12.2011, № 5071 від 27.09.2012, № 460 від 07.03.2013, № 2461 від 22.11.2013, № 3801 від 10.06.2014 (а.с. 124 - 128).

Також позивач надав платіжне доручення № 7499 від 08.12.2015 про сплату коштів на користь ПрАТ «ДатаГруп» за надання доступу до Інтренет-мережі в сумі 2 300,00 грн. (а.с. 129).

Суд не може прийняти до уваги дані розрахунково-касові документи, як доказ оплати позивачем коштів за публікації статей, оскільки з них не можливо встановити, що університетом сплачено за публікацію статей відповідача в сумі 635,25 грн.

Як вказано у довідках № 16 від 17.03.2016 та № 45 від 29.09.2016, за публікацію у науковому журналі «Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля» сплачено за ОСОБА_2 635,25 грн. у пайовій кількості. Проте позивачем не надано ані обґрунтованого розрахунку, ані відповідних пояснень, інших документів, що свідчать, що пайова частка ОСОБА_2 становить саме 635,25 грн., тому не зрозуміло, з чого виходив позивач, обраховуючи цю суму.

Як вбачається, дані документи свідчать про оплату університетом придбання журналів на підставі договорів № 222 від 06.04.2011, № 28/01/13 від 28.01.2013. Проте, даних договорів також на надано.

Згідно зі статтями 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що вказані документи не є належними доказами, що доводять витрати позивача на публікацію статей ОСОБА_2 в сумі 635,25 грн.

Окрім вищевказаного, суд зазначає, що вимоги до опублікування результатів дисертацій на здобуття наукових ступенів доктора і кандидата наук, затверджені Наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України № 1112 від 17.10.2012, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.11.2012 за № 1851/22163.

Відповідно до цих вимог за темою дисертації зараховуються публікації: у наукових фахових виданнях, які на дату їх публікації були внесені до Переліку наукових фахових видань України, затвердженого в установленому законодавством порядку.

Перелік наукових фахових видань України, в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів доктора і кандидата наук, затверджується періодично відповідними наказами Міністерства освіти і науки України та оприлюднюється на офіційному Веб-сайті Міністерства http://old.mon.gov.ua.

Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля. Серія «Педагогіка і психологія» внесений до даного переліку лише 04.07.2014, а «Серія «Філологічні науки» - 09.03.2016, згідно із відповідними наказами Міністерства освіти і науки України.

Між тим позивач просить стягнути витрати за публікації у фахових виданнях - журналах «Вісник Дніпропетровського університету імені Альфреда Нобеля» за 2011, 2012, 2013 та 2015 роки. Проте, як встановлено судом у 2011, 2012, 2013 даний журнал не було віднесено до переліку фахових видань, а які статті та за яку суму коштів університету відповідач публікувала у цьому журналі у 2015 році - не надано.

Отже суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення коштів як його витрат за публікацію у фахових виданнях в сумі 635,25 грн. у зв'язку їх недоведеністю.

Суд не приймає доводи відповідача про те, що позивач порушив умови договору № 73 від 21.11.2008, що є наслідком позбавлення його права вимагати ці кошти.

Обґрунтовуючи свої доводи позивач посилається на те, що порушення університету полягає у її вимушеному її звільненні внаслідок не виконання умов договору - погіршення фінансового стану університету, що виражається у зменшенні розміру її заробітної плати, невиплати її у строк, надмірному навантаженні у роботі.

Розділом 4 договору № 73 від 21.11.2008 передбачена відповідальність сторін. Так у п. 4.2. передбачено, що у разі відмови університету від виконання своїх обов'язків за цим договором (внаслідок змін в нормативних та ринкових умовах діяльності Університету, суттєвого погіршення фінансового стану Університету, появи обставин, визначених у п. 6.1. цього Договору), договір вважається автоматично припиненим, а Університет позбавляється права вимагати від працівника повернення коштів, витрачених Університетом.

Суд звертає увагу відповідача на те, що обов'язки університету передбачені п. 2.2. договору - оплата навчання, відряджень та публікації у фахових виданнях. Ці обов'язки є вичерпними і позивач їх виконав частково - в частині оплата навчання, відряджень. Інших обов'язків договір не містить.

Та обставина на яку посилається відповідач - погіршення фінансового стану університету, є передумовою відмови від виконання обов'язків університету. Зі змісту п. 4.2. договору слідує, що погіршення фінансового стану університету може спричинити невиконання таких обов'язків, передбачених у п. 2.2. Але, як встановлено, умови договору позивач виконав.

Відповідач помилково пов'язує порушення позивачем її трудових прав, як таких, що порушують умови договору № 73, оскільки правовідносини з університетом, як з роботодавцем регулюються нормами трудового права і спір про погіршення умов праці, незаконне звільнення, стягнення заробітної плати й інших, пов'язаних з нею виплат повинен вирішуватися з урахуванням положень укладеного з університетом контракту, як спеціальної форми трудового договору, оскільки саме його положеннями передбачені умови праці відповідача.

В той час як спір, що переданий на розгляд суду у даній справі витікає з положень договору № 73 від 21.11.2008, який, як було вказано вище, є договором про надання послуг, правовідносини за яким регулюються нормами Глави 63 «Послуги. Загальні положення» ЦК України.

У зв'язку із наведеним, суд не приймає доводи відповідача, що її звільнення, розірвання контракту за власним бажанням є підставою відмовити позивачу у стягнення коштів за договором про підготовку її як здобувача, адже підготовка нею наукової праці, здобування не є її трудовим правом або обов'язком, а є власним бажанням отримати науковий ступінь, здобування якого вона здійснювала на договірних засадах із позивачем.

За таких підстав суд вважає не обґрунтованими доводи відповідача про те, що її спір, що розглядається Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за її позовом до ПВНЗ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» про зміну формулювання підстави звільнення - з ч. 1 ст. 38 на ч. 3 ст. 38 КЗпП, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів, моральної шкоди, пов'язаний із вирішенням даного спору та рішення, що прийме суд у тій справі, буде мати преюдиціальне значення на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України оскільки сама по собі причина звільнення, якщо воно відбулося за ініціативою працівника, не може впливати на повернення коштів університетом, оскільки право працівника не повертати кошти, враховуючи домовленість сторін у п. 4.3. договору № 73 віл 21.11.2008, передбачається лише у разі звільнення за ініціативою університету.

Варто зауважити, що з цих підстав відповідачу ухвалою суду від 03.10.2016 відмовлено у зупиненні провадження у даній спрваі.

Стосовно посилань відповідача про те, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, що є наслідком відмови у задоволенні позову, згідно зі ст. 267 ЦК України, суд вважає, що позивачем даний строк не попущено.

Згідно із п. 2.1.1 на договорі № 73 від 21.11.2008 працівник зобов'язується підготувати до захисту кандидатську дисертацію та подати її до спеціалізованої Вченої Ради протягом трьох років з моменту підписання договору, тобто, до 21.11.2011.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначає позивач, протягом періоду з листопада 2013 року до березня 2016 року ОСОБА_2 не повідомляла про її відрахування та відсутність захищеної дисертації.

Позивач листом від 13.04.2016 № 170 здійснив запит до Національної академії внутрішніх справ про стан підготовки кандидатської дисертації ОСОБА_2, на який листом від 03.03.2016 № 46/1400 отримав інформацію про те, що ОСОБА_2 на розгляд кафедри матеріали робочого варіанту дисертації не подала.

Отже, враховуючи те, що сам позивач не був виконавцем робіт із підготовки здобувача, здійснив запит в квітні 2016 року до Національної академії внутрішніх справ про стан виконання договору, на який отримав відповідь у березні 2016, суд вважає, що з цього часу позивач дізнався про порушення свого права, а тому звертаючись до суду в липні 2016 року, не пропустив трирічний строк позовної давності.

Щодо зустрічного позову.

Суд вважає необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору № 73 від 01.11.2008 недійсним, з підстав, що він на її думку суперечить гарантійним нормам Конституції України щодо заборони використання примусової праці, нормам цивільного законодавства, нормам трудового законодавства, іншим нормативно - правовим актам, прийнятим відповідно до Конституції України.

Позивач у своєму позові не зазначила жодного пункту оспорюваного договору, який суперечить нормам трудового або цивільного законодавства, не вказала яким саме нормам він суперечить, яка його частина передбачає використання примусової праці.

Окрім того, обґрунтовуючи вимоги про визнання цього договору недійсним, відповідач посилається на порушення умов трудового контракту, укладеного нею х університетом, як з роботодавцем.

Зокрема вказує, що з 01.09.2006 її прийнято в штат університету до кафедри права на посаду викладача по контракту на строк один рік. Потім укладені були контракти: № 154/2007 від 27.08.2007 строком на три роки; № 81/2010 від 26.06.2010 строком на три роки; №054/2014 від 26.06.2014 строком на один рік.

Контракт за № 51/2015 від 26.06.2015 вона не підписала, вказавши власнику на ті пункти, з якими не погодилась, оскільки вони суперечать нормам законодавства. Позивач вказує, що її роботодавець фактично примусив займатися науковою діяльністю, з подальшим захистом дисертаційного дослідження.

Але вона продовжувала працювати викладачем і поряд з роботою над дисертацією її позивач навантажував роботою, оплату праці проводив за мінімальним рахунком, порушуючи умов оплати праці. Відмовитись від учбового навантаження вона не могла, тому що їй одразу нагадували про договір № 73.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Між тим, у своєму зустрічному позові ОСОБА_2 не вказує, які саме норми права не були дотримані позивачем саме в момент укладення договору № 73 від 21.11.2008, а зазначає лише про хід його виконання, труднощі, що виникли у зв'язку з його виконанням, а також про порушення її трудових прав університетом, як роботодавцем, а не як надавачем послу з підготовки науково-педагогічного працівника.

Отже, фактично відповідач посилається не на підстави укладення договору, а на порушення, як на її думку, умов його виконання, на які вона вказує як на його нікчемність. Тому суд не приймає дані доводи в обґрунтування вимог про недійсність (нікчемність) договору № 73 від 21.11.2008.

До того ж, суд вважає, що відповідач пропустила трирічний строк позовної давності із вимогами про визнання договору віл 21.11.2008 недійсним, який передбачений ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач підписала договір 21.11.2008, що нею не заперечується, підстави, причин, які б вказували на причини пропущення строків позовної давності не назвала, відповідного клопотання про їх поновлення не заявила, а тому суд вважає, що відповідачу слід відновити у задоволенні її позовних вимог у зв'язку із пропуском строків звернення до суду.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на сплату судового збору, суд виходить з того, що згідно квитанції від 21.07.2016, позивач при поданні позову сплатив 1 378,00 грн. (а.с. 6).

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, 551,20 грн.

Оскільки вимоги заявника задоволені частково, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, із відповідача ОСОБА_2 пропорційно задоволеним вимогам на користь позивача Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» слід стягнути судовий збір в сумі 539,40 грн. У стягненні судового збору в сумі 11,80 грн. слід відмовити.

Решта зайво сплаченого судового збору в розмірі 826,80 грн. відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про судовий збір», може бути повернута позивачу на підставі окремо поданої до суду заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 25 738,17 грн. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» грошові кошти у розмірі 25 102,92 грн.

В задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» про визнання недійсним нікчемного договору № 73 від 21.11.2008, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» (нині - Приватний вищий навчальний заклад «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля») - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного вищого навчального закладу «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» судовий збір в розмірі 539,40 грн.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 10 березня 2017 року. Рішення у повному обсязі cкладено 10 березня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Наумова