УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання зобов'язання припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати припиненим зобов'язання за договором позики, укладеним 27 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_6, яка на підставі договору відступлення права вимоги від 07 серпня 2015 року переуступила право вимоги ОСОБА_5 по поверненню грошових коштів в розмірі 1 604 000 грн, що еквівалентно 200 000 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_6 передала, а він як позичальник прийняв у власність безоплатно, без нарахування процентів на суму позики грошову суму у розмірі 1 604 000 грн, що еквівалентно 200 000 доларів США за міжбанківським валютним курсом продажу станом на день укладення цього договору (1 долар США - 8,02 грн).

Вказав, що згідно із п. п. 2, 3 вищевказаного договору, позичальник зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 27 грудня 2014 року і їх повернення повинно бути здійснено по вул. Балківській, 124 у м. Одесі.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передала в іпотеку належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення першого поверху, які знаходяться у багатоповерховому житловому будинку № АДРЕСА_1 загальною площею 318,4 кв. м та нежитлові підвальні приміщення № 504 за тією ж адресою загальною площею 57,9 кв. м.

Позивач вказав, що 08 липня 2015 року повернув ОСОБА_6 частково грошові кошти у розмірі 195 000 доларів США, а у жовтні 2016 року мав намір виконати умови договору позики у повному обсязі, проте при зустрічі із ОСОБА_6 дізнався про укладення нею 07 серпня 2015 року із ОСОБА_5 договору про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала ОСОБА_5, а останній набув належне ОСОБА_6 право вимоги і став позикодавцем (кредитором) за договором позики.

Маючи намір виконати умови договору позики у повному обсязі направив на адресу ОСОБА_5 лист із вимогою виконати умови договору позики та з'явитися 01 грудня 2016 року за вказаною у договорі адресою для остаточного розрахунку, однак відповідач у встановлений час і день за вказаною адресою не з'явився.

Позивач вважає, що відповідач протиправно ухиляється від прийняття виконання ним умов договору позики, іншого способу виконати належним чином взяті на себе зобов'язання не має, у зв'язку з чим був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на вищевикладене, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано припиненим зобов'язання за договором позики, укладеним 27 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, яка на підставі договору відступлення права вимоги від 07 серпня 2015 року переуступила право вимоги ОСОБА_5 по поверненню грошових коштів в розмірі 1 604 000 грн, що еквівалентно 200 000 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області згідно ухвали від 06 лютого 2017 року у розмірі 134 521 грн 80 коп..

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахували правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, та дійшли вмотивованого висновку, що у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов'язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Крім того, суди дійшли правильного і обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивач перерахував на депозитний рахунок суду в порядку підтвердження наміру остаточного розрахунку з відповідачем кошти у розмірі 134 521 грн, що на момент ухвалення рішення суду еквівалентно 5 000 доларів США, у зв'язку з чим добровільно виконав умови погашення боргу за договором позики, проте відповідач не з'явився для їх отримання.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М.Завгородня

О.В.Попович