МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ__________
Справа №521/4412/17
Пр. № 2/521/3100/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі Пасічник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про стягнення суми авансу,

встановив:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, посилаючись на те, що між ним та відповідачем було укладено усний договір купівлі-продажу товару, а саме міжкімнатних дверей у кількості 11 штук, вартістю 10000,00 грн. кожна, строк виготовлення яких був визначений березень 2017 року. Зазначав, що 07 листопада 2016 року ним була здійснена передоплата товару у сумі 65000,00 грн., що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру від 07 листопада 2016року. Стверджував, що в строк, визначений сторонами, товар позивачу з вини відповідача, поставлений не був. Стверджував, що з березня 2017 року він постійно звертався до відповідача з проханням виконати умови договору або повернути кошти, але останній відмовляється розірвати договір та повернути кошти.

Враховуючи вказане, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму авансу в розмірі 65000,00 грн.

Протокольною ухвалою суду від 11 жовтня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог був залучений ОСОБА_3 (а.с.69).

Позивач та його представник, діюча за довіреністю від 22 травня 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити (а.с.26).

Представник відповідача, діючий за довіреністю від 20 лютого 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надав заперечення на позов (а.с.31,34-35).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128ЦПК.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються книгою пятою розділом 1 главою 49, розділом 2 главою 53, розділом третім главою 54 ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 20 жовтня 2005 року (а.с.55,60).

З матеріалів справи вбачається, що 12 березня 2014року між фізичною особою підприємцем «ОСОБА_2В.» та ООО «Горяц-Т» було укладено договір суборенди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого, останній передав в оренду ФОП «ОСОБА_2В.» нежиле приміщення площею 38,0 кв.м. по вул. Середньофонтанській,12 а в м. Одесі, строком до 31 грудня 2014 року (а.с.56-59).

В судовому засіданні було встановлено, що вказаним приміщенням ФОП «ОСОБА_2В.» користувався і на момент укладення договору з позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що 01 березня 2014 року між ФОП «ОСОБА_2В.» та ПП ОСОБА_3 було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони домовились про організацію спільної діяльності в сфері виробництва та реалізації столярних виробів (а.с.53-54).

Отже, судом встановлено, що ФОП «ОСОБА_2В.» орендував приміщення по вул. Середньофонтанській,12 а в м. Одесі, в якому був організований офіс в якому знаходилися зразки столярних виробів, а саме дверей.

Факт існування офісу ФОП «ОСОБА_2В.» по вул. Середньофонтанській,12 а в м. Одесі, також підтверджується пояснювальною запискою ПП ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2 від 22 лютого 2016 року, з змісту якої вбачається, що в 2013р. ПП ОСОБА_3 долучив до роботи громадянку ОСОБА_4, в функціональні обовязки якої входило надання консультацій з метою подальшої реалізації дверних виробів, закінчення договорів з клієнтами, супровід заказів по строкам виготовлення, контроль роботи торгової точки. Грошові кошти, які були отримані від клієнтів вона передавала ОСОБА_3 для подальшого розміщення заказів на фабриці, а останній передавав їх на підприємство та вів контроль за виконанням заказів(а.с.64).

Крім того, з листа ПП ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2 від 31 січня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 передає офіс по продажу дверей в м. Одесі, в якому на 01 лютого 2017 року оставався не оплачений заказ №023 на суму 80375,00 грн. (а.с.66).

Факт розміщення офісу ФОП «ОСОБА_2В.» по вул.Середньофонтанській,12 а, в м. Одесі в якому були розміщені зразки дверей підтверджується також фото таблицями, які були зроблені позивачем, на яких зафіксовані зразки дверей, копії свідоцтва платника єдиного податку на імя ОСОБА_2 та цинік, в якому вказана характеристика товару, ціна та прізвище виробника (а.с.43-47, 62).

Крім того, факт розміщення офісу ФОП «ОСОБА_2В.» по вул.Середньофонтанській,12а, в м. Одесі та укладення з останнім договору на продаж дверей, підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_5, який пояснив суду, що між ним та ОСОБА_2 було укладено договір на виготовлення дверей, в якому була проставлена печатка ОСОБА_2В, але був відсутній його підпис. Він також надав аванс в розмірі 50000,00 грн., але заказ не був виконаний. З цих підстав він звернувся до правоохоронних органів.

З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що він прийшов в магазин дверей, який знаходиться по вул. Середньофонтанській,12а в м. Одесі, в якому були розміщені зразки дверей. В приміщенні знаходилася жінка Оксана, яка представилася директором магазину та надала необхідну інформацію щодо зразків дверей, та їх ціну. Саме вона отримала від позивача в якості авансу 65000,00 грн. за виготовлення та продаж дверей та підтвердження укладеної домовленості, видала квитанцію до прибуткового касового ордера про отримання коштів на суму 65000,00 грн., в який була зазначена дата прийняття коштів, підпис та печатка фізичної особи підприємця ОСОБА_2

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Статтею 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно ст.641ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобовязаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ч.2 ст.699 ЦК України виставлення товару, демонстрація його зразків або надання відомостей про товар (описів, каталогів, фотознімків тощо) у місцях його продажу є публічною пропозицією укласти договір незалежно від того чи вказана ціна та інші істотні умови договору купівлі-продажу, крім випадків, коли продавець явно визначив, що відповідний товар не призначений для продажу.

Згідно зі ст.702 ЦК України сторони можуть укласти договір купівлі-продажу товару на підставі ознайомлення покупця із зразком товару (за описом, каталогом тощо). Договір купівлі-продажу товару за зразком є виконаним з моменту доставки товару у місце, встановлене договором, а якщо місце передання товару не встановлене договором, - з моменту доставки товару за місцем проживання фізичної особи-покупця або місцезнаходженням юридичної особи-покупця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, суд вважає, що між сторонами дійсно був укладений договір, за умовами якого відповідач взяв на себе зобовязання виготовити та продати позивачу 11 дверей, вартістю 10000,00 грн. кожна, строк виготовлення яких був визначений березень 2017 року.

В процесі розгляду справивстановлено, що 07 листопада 2016 року позивач через представника відповідача, який ознайомив позивача із зразками товару,передав останньому аванс в розмірі 65000,00 грн. за виготовлення міжкімнатних дверей у кількості 11 штук, вартістю 10000,00 грн. кожна, а представник на підтвердження отримання грошової суми, видала квитанцію до прибуткового касового ордера в який була зазначена дата прийнята, підпис та печатка фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (а.с.3).

Відповідно до ст.642ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Статтею 644 ЦК України передбачено, що якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття.

Отже, виходячи з вищевикладеного можливо зробити висновок, що між сторонами був укладений договір, за яким відповідач взяв на себе зобовязання виготовити та поставити товар, тобто двері, а позивач здійснив передоплату за вказаний товар.

З матеріалів справи вбачається, що у термін, який був встановлений за домовленістю між позивачем та представником відповідача, останній не виконав умови договору, не виготовив двері в кількості 11 штук, та фактично відмовився повернути суму авансу.

Згідно ст.698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Умови договору, що обмежують права покупця - фізичної особи порівняно з правами, встановленими цим Кодексом та законодавством про захист прав споживачів, є нікчемними. Покупець має право на відшкодування збитків, завданих йому продавцем внаслідок використання ним переваг свого становища у виробничій або торговельній діяльності.

Суд вважає, що оскільки відповідач не виконав свої зобовязання за договором, то грошові кошти, які були отримані ним від позивача в якості авансу підлягають поверненню останнім в тому розмірі, в якому вони передавалися.

Згідно з ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс-це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що сума, яку отримав відповідач від позивача є авансом, тому, суд вважає, що сума авансу в розмірі 65000,00 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

На підставі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. .

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення суми авансу підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір по справі складає 650,00грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду. Оскільки позовні вимоги задоволенні, то витрати по сплаті судового збору в розмірі 650,00 грн. підлягають стягненню з відповідача (а.с.11).

На підставі ст.ст. 570, 638, 640, 641, 698, 699 України, керуючись ст.4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273,354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про стягнення суми авансу задовольнити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу в розмірі 65000 (шістдесят пять) гривень 00 копійок.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, судовий збір в розмірі 650 (шістсот пятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М. Сегеда