РІШЕННЯ

23 січня 2017 року м. Мукачево Справа №303/6704/16-ц

2/303/238/17

Номер рядка стат. звіту 38

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача (1) Великолучківської сільської ради Мукачівського району

до відповідача (2) ОСОБА_2

до відповідача (3) ОСОБА_3

до відповідача (4) ОСОБА_4

до відповідача (5) ОСОБА_3

до відповідача (6) ОСОБА_5

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Мукачівська районна державна нотаріальна контора

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Великолучківської сільської ради Мукачівського району про визнання права власності на житловий будинок №15, що знаходиться на вул. А.Волошина в с. Великі Лучки Мукачівського району Закарпатської області, разом з літньою кухнею, господарською будівлею, спорудами та колодязем (надалі Домоволодіння).

Ухвалою суду від 21.12.2016 року за клопотанням представника позивача залучено по справі співвідповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Позовні вимоги обґрунтовуються обставинами щодо наявності у позивача всіх правових підстав для визнання за нею, як спадкоємцем права власності на Домоволодіння за померлим чоловіком ОСОБА_6, який був його власником.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 328, 1268 Цивільного кодексу України.

Уповноважений представник відповідача (1) та відповідачі (2), (3), (4), (5) у судове засідання не зявилися, оскільки заявили клопотання про розгляд справи без їх участі, при цьому не заперечили щодо задоволення позовних вимог позивача (а.с. 40, 54, 55, 56, 65, 67, 68, 69).

Відповідач (6) у судове засідання також не з»явилася, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причину своєї неявки суд не повідомила.

Представник третьої особи у судове засідання не з»явився, про причину неявки суд не повідомив.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно з даними свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ФМ №129565 виданого повторно 17.06.2015 року, ОСОБА_6 зареєстрував 25.11.1968 року шлюб із ОСОБА_7, після чого остання змінила прізвище на «Янута» (а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ФМ №195104, виданого 11 червня 2015 року виконкомом Великолучківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, ОСОБА_6 помер 11 червня 2015 року (а.с. 9).

Як свідчить наявна в матеріалах справи копія заяви від 25.08.2015 року (а.с. 10), ОСОБА_2 (син позивача) відмовився від прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_6.

Із довідки, виданої 02.12.2015 виконкомом Великолучківської сільської ради Мукачівського району під №4494 (а.с. 6) вбачається, що ОСОБА_6, (1945 р.н.) згідно погосподарської книги за 2011-2015 роки являвся головою домогосподарства в с. Великі Лучки Мукачівського району, вул.. (Фрунзе) ОСОБА_8, 15.

Відповідно до довідки виконкому Великолучківської сільської ради Мукачівського району від 19.07.2016 №3110 (а.с. 6), на день смерті померлого ОСОБА_6, який помер 09.06.2015 року, в Домоволодінні були зареєстровані та проживали ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (дружина), ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (син), ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (невістка), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 (внук), ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (внучка), ОСОБА_5, 2005 р.н (внучка).

Із свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 15.12.2015 року державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори за реєстровим №І-653 (копія, а.с. 7), вбачається, що ОСОБА_1 успадкувала земельну частку (пай), яка посвідчена сертифікатом серії ЗК №0054793, виданого на ім»я ОСОБА_6 (а.с. 7).

В матеріалах справи міститься технічний паспорт на Домоволодіння за предметом позовних вимог (а.с. 13-17) з відображеними в ньому технічними характеристиками вказаного обєкта нерухомості, до складу якого входить житловий будинок, літ. А (1979 року побудови), літня кухня, літ. Б (1978 року побудови), навіс літ. Б, вбиральня, літ. В, господарська будівля, літ. Г-г (1960 року побудови), споруди №1-2).

На підставі постанови державного нотаріуса Мукачівської районної державної нотаріальної контори від 21.07.2016 №322/02-31, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Домоволодіння, у зв»язку з відсутнісю правовстановлюючих документів (а.с. 12).

З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За статтею 1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, ч. 5 статті 1268 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1276 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оцінюючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як свідчать дані довідки виконкому Великолучківської сільської ради Мукачівського району від 02 грудня 2015 року (а.с. 6), головою Домоволодіння був ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, на день смерті якого (09.06.2015) була зареєстрована і проживала його дружина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Син позивача та померлого її чоловіка відмовився від частки спадкового майна в користь своєї матері (а.с. 10). Інших спадкоємців, окрім позивача, на вищевказане майно не має.

Також суд приймає до уваги те, що згідно з даними технічного паспорту та довідки (а.с. 6, 13-17) роком забудови домоволодіння є 1979 рік, тому воно не підлягало обовязковій державній реєстрації. Вказана обставина пояснює фактичну відсутність правовстановлюючих документів на Домоволодіння. Також позивач, у повній мірі дотрималася і законодавчо визначеного порядку оформлення власності на спадкове майно, а саме звернулася з відповідною заявою до державного нотаріуса, однак отримала відмову, тому її звернення щодо визнання за нею права власності на спадкове майно підлягає судовому захисту.

По відношенню до наведених фактичних обставин слід зазначити, що відповідно до частини третьої ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про наявність всіх законодавчих підстав для задоволення позовних вимог з огляду на доказово підтверджені обставини для визнання за позивачем (як єдиним спадкоємцем) права власності на Домоволодіння за померлим ОСОБА_6.

Позовні вимоги про визнання права власності за позивачем на Домоволодіння визнані відповідачами (1), (2), (3), (4), (5) безумовно та підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню без зясування і дослідження інших обставин справи (абзац третій пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Також за результатами судового розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, чинного у періоді виникнення та цивільно правової реалізації відносин із спадкування Домоволодіння, а також оформлення права власності на нього, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та необхідність їх задоволення.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити повністю.

2. Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_7, с. Великі Лучки Мукачівського району, вул. Фрунзе, 15) право власності на домоволодіння під №15, що знаходиться в с. Великі Лучки Мукачівського району Закарпатської області на вул. ОСОБА_8, з прилеглими до нього літньою кухнею, господарською будівлею, спорудами та колодязем.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость