Номер провадження: 22-ц/785/3075/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, про вселення, про усунення перешкод у користуванні правовстановлюючими документами, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

встановила:

16 грудня 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулась з уточненим позовом до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просила суд вселити її в квартиру АДРЕСА_1 (далі спірна квартира); зобовязати ОСОБА_3 надати їй повний та справний комплект ключів від усіх наявних приміщень у вказаній квартирі; зобовязати ОСОБА_3 надати ОСОБА_4 у тимчасове користування оригінал свідоцтва про право власності на житло від 27.06.2000 року, яке видано Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, зареєстровано та записано у реєстрову книгу за № 12-20065; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму судового збору у розмірі 487,20 грн.

Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що співвласниками спірної квартири на праві спільної часткової власності є позивач ОСОБА_4 та її батько - відповідач по справі ОСОБА_3 Загальна площа квартири 48,6 кв. м, житлова площа 29,3 кв.м, складається з двох ізольованих жилих кімнат: 1-а кімната, площею 17,3 кв.м, 2-а кімната, площею 12.0 кв.м, балкону 0,9 кв.м.

Позивач ОСОБА_4 вказувала про те, що їй належить право власності на 1/4 частину спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 червня 2000 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № 12-20065, а також зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 10 червня 2000 року під № 372 пр., стор. 24 р. 4.

Також позивач в позові зазначала, що відповідачу ОСОБА_3 належить право власності на 3/4 частини спірної квартири, а саме: 1/4 частина - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 червня 2000 року; 1/8 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 жовтня 2005 року, посвідченого Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 1-3832; 3/8 частини - на підставі договору дарування від 17 березня 2008 року, посвідченого Восьмою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 3-861.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2015 року ОСОБА_3 був зобовязаний не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні спірною квартирою.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року зазначене рішення залишено без змін і у відповідності з ч. 1 ст. 223 ЦПК України набрало законної сили.

Позивач ОСОБА_4 вказувала, що ОСОБА_3 є її рідним батьком та чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, не надає ключів від квартири та правовстановлюючих документів, щшо і змусило її звернутись до суду з даним позовом.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, мотивуючи свою поведінку тим, що в спірній квартирі проживає, окрім нього, його дружина ОСОБА_6 та його малолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому спільне проживання з позивачкою є неможливим.

Представник Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, який був залучений до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, хвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2016 року, до суду не зявився, просив розглянути справу в його відсутність та ухвалити рішення, з урахуванням прав та інтересів дитини (а.с.101, 179).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вищевказане судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції правомірно і обгрунтовано встановлено, що позивачу ОСОБА_4 належить на праві приватної власності 1/4 частина спірної квартини, відповідачу ОСОБА_3 1/2 частина, та неповнолітньому сину відповідача ОСОБА_5 1/4 частина.

Спірна квартира має загальну площу 48,6 кв.м, житлову площу 29, 3 кв.м, складається з двох ізольованих жилих кімнат: 1-а кімната, площею 17, 3 кв.м., 2-а кімната, площею 12,0 кв.м, кухні, площею 6, 8 кв.м, ванної кімнати, площею 2, 6 кв.м, туалету, площею 1 кв.м, коридору площею 7,6 кв.м, балкону 0,9 кв.м. (а.с.17-18).

У спірній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_4, її батько - відповідач ОСОБА_3 та його неповнолітній син ОСОБА_5

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, визнані сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірним в даному випадку є те, чи має право позивач ОСОБА_4 на вселення у спірну квартиру та безперешкодного користування нею, ключами від усіх наявних приміщень у квартирі та правовстановлюючими документами на квартиру.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач є співвласником спірної квартири, то вона має право вселення до неї, безперешкодного користування нею, а також ключами від усіх приміщень та правовстановлюючими документами на квартиру.

Із таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року, відповідач ОСОБА_3 був зобовязаний не чинити позивачу ОСОБА_4 перешкод у користуванні спірною квартирою.

Оскільки вищевказане рішення суду набрало законної сили, то у відповідності до ст. 124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України воно є обовязковим для виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Крім того, за змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Однак, відповідач ОСОБА_3 ухиляється від виконання вищевказаного судового рішення.

На виконання вищевказаного рішення суду було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 523/78714-ц, виданого 26.06.2015 року Суворовським районним судом м. Одеси, про зобовязання ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою.

Так, відповідно до листів Суворовського РВ Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області за № 31/24-10015 від 23.04.2015 року, та за № 31/24-33573 від 22.10.2015 року, із ОСОБА_3 була проведена профілактична бесіда щодо неприпустимості порушення діючого законодавства України (а.с. 22,23).

11.11.2015 року Першим Суворовським Відділом ДВС Одеського міського управління юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №523/787/14-ц, який виданий Суворовським районним судом м.Одеси від 26.06.2015 року, у звязку з ухиленням боржника від виконання судового рішення (а.с.20).

Проте, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.08.2016 року вищевказану постанову про закінчення виконавчого провадження від 11.11.2015 року було скасовано, а дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження визнані безпідставними (а.с.146-148).

13.11.2015 року Суворовським Відділом ДВС Одеського міського управління юстиції було винесено подання про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за ст.382 КК України (а.с.31).

Разом з тим, вищевказаним судовим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2015 року, яке набрало законної сили і яке є обовязковим для виконання, було встановлено, що позивач ОСОБА_4 має право безперешкодного користування своєю власністю спірною квартирою, при цьому всією квартирою, оскільки її розподіл визнаний судом неможливим (а.с.9-10).

З цих підстав колегія суддів зазначає, що для безперешкодного користування спірною квартирою, необхідною умовою є вселення позивача у спірну квартирну та усунення відповідачем перешкод у користуванні спірною квартирою позивачем.

Таким чином, доводи апелянта стосовно того, що вселення у спірну квартиру позивача є неможливим, з огляду на те, що квартира має лише 2 кімнати, в одній із яких проживає він, а в другій його неповнолітній син, є безпідставними, оскільки позивач має право на користування спірною квартирою нарівні із іншими її співвласниками.

При цьому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який зазначив, що у відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Суд також обгрунтовано послався на ст.ст. 356, 358, 391 ЦК України, згідно яких власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Що стосується позовної вимоги щодо зобовязання відповідача надати позивачу оригінал правовстановлюючого документу на спірну квартиру то суд правильно виходив із того, що позивач зверталась до КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради з метою отримання дублікату правовстановлюючого документу, який має силу оригіналу і отримала відповідь за № 1109-к/01-07 від 03.12.2015 року, згідно з якою дублікати приватизаційних документів видаються власникам житла також, як при первинній приватизації з письмової згоди всіх повнолітніх власників житла у випадку крадіжки, втрати або зіпсування оригіналів.

Тобто, суд обґрунтовано виходив із того, що при відсутності правовстановлюючого документу на спірну квартиру, позивач позбавлена можливості розпоряджатись своєю власністю.

З цих підстав, є необгрунтованими доводи апелянта про те, що суд мав відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині, з посиланням на те, що право власності позивача зареєстровано у встановленому законом порядку.

Доводи апелянта та його представника з приводу того, що він не перешкоджає позивачу вселитись у спірну кватиру спростовуються його ж запереченнями проти позовних вимог та існуванням самої апеляційної скарги, а також її текстом, згідно яких від однозначно заявляв про неможливість сумісного проживання його сімї з позивачем у спірній квартирі.

Неодноразове накладення штрафів за невиконання судового рішення і звернення до правоохоронних органів з приводу притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності додатково свідчать про його перешкоджання позивачу у вселенні в спірну квартиру та усунення перешкод у користуванні нею.

Також безпідставним є посилання апелянта та його позивача на норми житлового законодавства, оскільки в даному випадку спірні правовідносини виникли не з підстав житлового спору, а з підстав спору між співвласниками спільної часткової власності.

Доводи апелянта з приводу того, що даний позов виник не з метою вселення позивачки у спірну квартиру, а з метою її тиску на відповідача, щоб продати спірну квартиру і отримати свою частину коштів, не доказані письмовими доказами, які є в матеріалах справи, а тому не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Більше того, про спростування даних доводів свідчить багаторічне намагання позивача вселитись у спірну квартиру і користуватись нею, що і змушувало її неодноразово звертатись до суду за захистом своїх прав.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_7

ОСОБА_2