№201/6767/13-ц
провадження 2/201/51/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору і договору застави, стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 червня 2013 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договору кредиту і договору застави, стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що начебто 14 березня 2008 року позивачем було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту на придбання автомобілю; 14 квітня 2008 року було укладено договір застави автомобіля; позивач начебто отримав кредитні кошти і використав їх; але згодом позивач зясував, фактично такого кредитного договору позивача з банком не укладав, в договорі застави вказано не існуючий кредитний договір (інша дата), а в договорі застави вказано зовсім інший автомобіль, а не той, що придбавав позивача замість автомобіля Міцубісі Каризма, вказано ДЕУ Ланос, що банк при укладанні кредитного договору і договору застави фактично обманув його, не вказавши повністю всі дані договорів: договори не містять умов їх припинення, немає детального розпису загальної вартості кредиту для них як споживачів, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість банку вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача послуг банку (особисті дані клієнта та інш.), тобто фактично працівник банку при укладанні договору тиснув на них психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування, укладання договору застави; тобто договори не містять всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту і договору застави; внаслідок чого він фактично змушений був підписати договори з банком, а отже ці договори не відповідають його внутрішній волі, тому повинні бути визнані недійсними в повному обсязі. Зараз банк вважає, що в нього є заборгованість по цьому кредитному договору (та в іншому суді заявив позов), а отже і у заставодавця. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим банком не має. На його звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання кредитного договору і договору застави, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по укладанню кредитного договору і договору застави неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати вказаний кредитний договір і договір застави недійсними, стягнути витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно на прохання позивач вони уклали з ними 14 квітня 2008 року кредитний договір і договір застави автомобіля, гроші банк надав, ОСОБА_1 ними користується. Останнім з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачувалися позивачем більше трьох років необхідні по договору суми, мається заборгованість і вони звернулися до суду з позовом до боржника про звернення стягнення на предмет застави, рішенням суду по тій справі ще не винесене, питання про зупинення провадження не заявлено. В кредитному договорі і договорі застави є технічні помилки стосовно дати і автомобіля, вони ними виправлені. Додаткові угоди з позивачами не укладалися, строк дії договорів закінчився. Все ними зроблено згідно вимог закону. Правильність їх дій та відповідність укладених з позивачем договорів закону підтверджена висновками судової економічної експертизи. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача (банку), зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що в квітні 2008 року до ПАТ КБ «Приватбанк» звернулась ОСОБА_2 (дівоче прізвище Скорбатюк), яка відповідно до свідоцтва про шлюб серія 1-КИ № 104641 є дружиною ОСОБА_3, із наміром взяти кредит для придбання транспортного засобу у розмірі 12 550 доларів США, що підтверджується анкетою - заявою від 08 квітня 2008 року. Але у зв'язку з тим, що ОСОБА_2, займаючи посаду фахівця по контролю розрахункових операцій по картам Приват-48 ГО у ПАТ КБ «Приватбанк», не мала достатньої заробітної плати для узгодження оформлення кредиту на неї, подружжя ОСОБА_2 вирішило оформлювати кредит на чоловіка - ОСОБА_3 та відповідно до розрахунку його фінансового стану банком узгоджено надання йому кредиту.

Дійсно 14 квітня 2008 року позивачем ОСОБА_1 було укладено з відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір № DNPOAL10011315 про видачу позивачу кредиту у розмірі 15384.23 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9.48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк з 14 квітня 2008 року по 14 квітня 2013 року включно. Відповідно до облікового програмного комплексу позивача, кредитному договору присвоєно номер DNP0AL00001305, але кредитним фахівцем, що займався оформленням цього кредитного договору, в результаті неуважності допущено ряд помилок, а саме: були залишені із попередньої угоди наступні дані: - інший номер кредитного договору - № DNP0AL10011315; інша дата кредитного договору 14 березня 2008 року; посилання на марку іншого транспортного засобу в п. 1.З., застава якого має забезпечити виконання кредитного договору, - Daewoo Lanos TF69Y. Таким чином, 14 квітня 2008 року позивач та відповідач уклали кредитний договір № DNP0AL10011315 від 14 березня 2008 року, який в банку обліковується та обслуговується як кредитний договір №DNP0AL00001305 від 14 квітня 2008 року. Відповідно до умов цього кредитного договору відповідачу надано кредитні кошти у сумі 15384.23 доларів США із яких суму у розмірі 12739.20 доларів США надано на купівлю автомобіля (п. 1.1 кредитного договору).

14 квітня 2008 року між цими ж сторонами було укладено договір застави автомобіля; позивач в цей же день отримав в банку кредитні кошти і використав їх, придбавши автомобіль «Міцубісі Каризма». За умовами даного договору вказаний позивач, як заставодавець, зобовязався перед відповідачем відповідати в повному обсязі за невиконання взятих на себе договірних зобовязань за договором про надання споживчого кредиту від 14 квітня 2008 року. Викладене підтверджується копіями договорів кредиту і застави.

Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 не виконує належним чином взяті на себе грошові зобовязання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку банк, скориставшись правом вимагати повернення кредиту та плати за нього, своїми письмовими повідомленнями просив позивача як боржника погасити, здійснивши повернення кредиту. Оскільки останнім вказані вимоги не виконані банк вимушений був звернутися з позовом до суду про звернення стягнення на предмет застави.

Але зараз позивач стверджує, що банк при укладанні кредитного договору і договору застави фактично обманув його, не вказавши повністю всі дані договорів: договори не містять умов їх припинення, немає детального розпису загальної вартості кредиту для них як споживачів, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість банку вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача послуг банку (особисті дані клієнта та інш.), тобто фактично працівник банку при укладанні договору тиснув на них психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування, укладання договору застави; тобто договори не містять всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту і договору застави; внаслідок чого він фактично змушений був підписати договори з банком, а отже ці договори не відповідають його внутрішній волі, тому повинні бути визнані недійсними в повному обсязі. Зараз банк вважає, що в нього є заборгованість по цьому кредитному договору (та в іншому суді заявив позов), а отже і у заставодавця. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим банком не має. На його звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання кредитного договору і договору застави, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по укладанню кредитного договору і договору застави неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Отже, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом дійсно зясовано, що дійсно 14 квітня 2008 року позивачем ОСОБА_1 було укладено з відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір № DNPOAL10011315 про видачу позивачу кредиту у розмірі 15384.23 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9.48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк з 14 квітня 2008 року по 14 квітня 2013 року включно. 14 квітня 2008 року між цими ж сторонами було укладено договір застави автомобіля; позивач в цей же день отримав в банку кредитні кошти і використав їх, придбавши автомобіль «Міцубісі Каризма» . За умовами даного договору вказаний позивач, як заставодавець, зобовязався перед відповідачем відповідати в повному обсязі за невиконання взятих на себе договірних зобовязань за договором про надання споживчого кредиту від 14 квітня 2008 року.

Відповідно до кредитного договору, позичальник, уклавши договір, надає банку свою згоду та право збирати, зберігати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію (дані про позичальника, відомі банку та /або третім особам, у звязку з укладенням та виконанням даного договору, в тому числі банківську і комерційну таємницю), крім іншого, необхідну при укладенні договорів щодо відступлення права вимоги та /або переведення боргу за даним договором-до відповідних фізичних та юридичних осіб.

14 квітня 2008 року після укладення кредитного договору, згідно із заявою про видачу готівки №1 позивач, пред'явивши свій паспорт серії АЕ №212426, отримав у касі банку 12739.20 доларів США готівкою, про що у ній і розписався. Та у той же день позивач провів повний розрахунок із продавцем автомобіля MITSUBISHI CARIZMA ОСОБА_4, який розпоряджався автомобілем на підставі довіреності від 03 жовтня 2007 року, виданою власником ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію РСА №540160, що підтверджується заявою ОСОБА_4 від 14 квітня 2008 року про отримання вказаної суми грошей та засвідчено свідками.

Придбаний автомобіль ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 14 квітня 2008 року передав у заставу банку відповідно до договору застави рухомого майна № DNP0AL00001305 від 14 квітня 2008 року. Згідно з договором застави позивача надав в заставу автомобіль MITSUBISHI, модель: CARIZMA, рік випуску: 2001, тип ТЗ: Легковий-Седан-В, № кузова/шасі: XMCSNDA1A1F022044, реєстраційний номер: АЕ 27 41 СН, що належить на праві власності ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про реєстрацію АЕС 222400. У зв'язку із передачею у заставу вказаного транспортного засобу у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу у розділі особливих відміток зроблено запис «КРЕДИТ ПРИВАТБАНК», а також дружина ОСОБА_2 відповідно до заяви від 14 квітня 2008 року надала свою згоду на передачу в заставу цього автомобіля.

Договір застави не засвідчений нотаріально оскільки: згідно з ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін; відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2654-ХІІ «Про заставу» в редакції закону від 27 квітня 2007 року № 997-V нотаріальна форма договору застави транспортних засобів, що підлягали державній реєстрації, не вимагалась; відповідач не отримував від позивача пропозицій щодо нотаріального посвідчення договору застави відповідно до його п.17.8.

Допущені помилки у кредитному договору не являються умисними і протиправними, оскільки при його оформленні видержано основні суттєві вимоги до таких договорів: вимоги ст. 1054 та 1047 ЦК України щодо форми договору - кредитний договір укладено у письмовій формі; вимоги ст. 1056 (1) ЦК України - у кредитному договорі вказаний розмір процентів та порядок їх сплати; вимоги ст. 11 закону України «Про захист прав споживачів» - у кредитному договорі вказані сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту, умови дострокового повернення кредиту, відсоткова ставка за кредитом, а також один із примірників отриманий позивачем.

У зв'язку із викладеним вище, позивач: отримав кредитні кошти; придбав автомобіль; тривалий час сплачував за кредитним договором необхідні платежі, що підтверджується випискою по кредитному договору, відповідно до ст. 202 ЦК України позивач отримав нові права та обов'язки, а також згідно до вимог ч. 2, 3 ст. 205 та ч. 2. ст. 642 ЦК України правочин між сторонами вважається вчиненим.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязання за вказаним вище кредитним договором перед Відповідачем виконав в повному обсязі, а саме надав кредитні кошти. У порушення зазначених норм закону та умов договору позивач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, а саме не здійснив погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, а саме: з 14 квітня 2008 року по 13 серпня 2010 року платив у розмірі не меншому ніж встановлено у 1.2. кредитного договору; з 14 серпня 2010 року по 20 червня 2011 року частково вносив платежі у зв'язку із чим 4 рази виходив на прострочення платежів за кредитним договором; та починаючи з 21 червня 2011 року позивач вийшов на прострочення платежів, яке триває по сьогоднішній день; останній платіж за кредитним договором позивачем зроблений 16 вересня 2011 року у розмірі 100 доларів США (вказане підтверджується випискою по кредитному договору та розрахунком суми заборгованості, які додаються).

Згідно ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 107 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Згідно п.26 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. В свою ж чергу, позивачі просять визнати недійсним кредитний договір, стороною якого вони не є. Дана обставина є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог стосовно визнання недійсним кредитного договору, в тому числі і стосовно вимог про застосування реституції.

Щодо вільного волевиявлення під час укладання договорів: статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме відповідно до ст. 6 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, і умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє зображення у статтях 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обовязки учасників.

Кредитним договором та договором застави передбачені гарантії їх виконання, зокрема сторони підтвердили, що повністю розуміють всі умови договору, свої права та обовязки за договорами та погоджуються з ними. Укладаючи договори застави позивач був обізнаний з усіма його умовами, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, що сам позивач підтвердив своїм підписом на договорі застави. Крім того, його бажання було направлено на настання правових наслідків, та відповідало його внутрішній волі. Даний договір застави як і сам кредитний договір було укладено з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, що стосується такого роду правочинів.

Таким чином, порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови № 168 Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року, порушення договору застави зі сторони банку відсутні.

Стосовно дискримінації та істотного порушення договірних прав та обовязків, на думку позивача, то як вже зазначалось, відповідно до договору застави, заставодавцю добре відомі усі умови основного договору. Кредитним договором передбачено права, обовязки та відповідальність сторін, з якими позивач був ознайомлений. Отже, твердження позивача про дискримінації та істотного порушення договірних прав та обовязків є безпідставним та необгрунтованим.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Стосовно заборони на видачу кредитів в іноземні валюті: як, самі зазначають позивачі в позовній заяві, зміни до ч. І ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони про видачу споживчих кредитів в іноземній валюті були внесенні від 22 вересня 2011 року. Кредитний договір, спір по якому ведеться був укладений 14 квітня 2008 році. Будь-яких застережень про заборону укладати кредитні договори в іноземній валюті на час укладання договору не було. До того ж, відповідно до частини 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі.

Щодо сукупної вартості кредиту та порушень зі сторони банку, на думку позивача, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до кредитного договору, позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору. Відповідно до кредитного договору, сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Графік розрахований на дату підписання договору. У випадку виникнення будь яких змін, за ініціативою сторони та /або/ сторін на підставі законодавства України та /або умов договору, графік може бути змінений шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди. У випадку дострокового (часткового або повного) погашення кредиту за ініціативою позичальника, новий графік не розраховується. Крім того, відповідно до кредитного договору, позичальник підтвердив, що на дату укладення договору є клієнтом банку і ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню та тарифами банку

До того ж, згідно до абзацу 6 частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції від 22 вересня 2011 року закріплено обовязок щодо зазначення в договорі про надання споживчого кредиту детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Крім того, на момент укладання кредитного договору ст. 11. Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній з 01 грудня 2005 року) не передбачала заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі та інш., за дії, які не є послугою у визначенні вказаного Закону.

В редакції Закону України «Про захист прав споживачів» чинній на момент укладання договору ч. 4. 5 ст. 11 та ст. 18 містить лише застереження, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Це підтверджує безпідставність посилань зі сторони позивача про те, що банк неправомірно стягнув з позичальника додаткові кошти.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2012 року по справі № 6-34008св12.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

Відповідно до п. 3, 4 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів понять і термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину із змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 61 ЦК України, як вже зазначалося, доказуванню не підлягають лише факти, які є загальновідомими (наприклад, встановлені рішенням суду). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Окрім того, підпис позивача підтверджує його вільне волевиявлення щодо прийняття умов договору кредиту і застави та вказує, що особа осмислила всі істотні та інші умови кредитного договору і в повній мірі усвідомлює усі правові наслідки невиконання позичальником грошового зобовязання .

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка означає, що обов'язок доказування у справах про визнання правочину недійсним покладається на позивача. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач свої зобов'язання виконав у повному обсязі.

Згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Зміна обставин та необізнаність про укладення спірного договору кредиту чи застави, на які посилається позивач ніяким чином не пов'язана з умовами виконання договору. Банк свої зобов'язання по договорам виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для споживчих потреб. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож, стає зрозумілим, що валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором та поручитель.

Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України.

Договори про надання кредиту та застави укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил.

Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ КБ «Приватбанк», позивач погодився на умови про надання кредиту та договору застави як такі, що його влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто позивача.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач (банк) заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивачів крім вказаних в кредитному договорі та договорах поруки сторін, а позивачі цього не довели, відповіді позивачам на його звернення надавалися, позивачі самі погодився на всі умови договорів і добровільно підписали договір, твердження позивачів про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні частково.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору і договору застави, стягнення витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору і договору застави, стягнення витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 22, 60, 192, 203, 204, 212, 213, 256, 524, 526, 530, 607, 626, 627, 629, 632, 638, 651, 1051, 1054-1056 ЦК України, ст. ст. 38, 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. 11. Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору і договору застави, стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя