АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва Репецького С.В. в інтересах Київської міської ради на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудвіл Інвест Сервіс» до ОСОБА_2 про стягнення суми та визнання права власності,

встановила:

у жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 40 000грн. боргу по договору про заснування товариства з обмеженою відповідальністю, укладеного з відповідачем 3 серпня 2015р.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що сторонами 3 серпня 2015 року був укладений договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю, предметом якого є зобов'язання об'єднати свої зусилля і спільно діяти для досягнення загальної мети по створенню ТОВ «Гудвіл Інвест Строй» та забезпечення виконання інвестиційних зобов'язань. Вказаним договором закріплено розмір часток учасників у статутному капіталі на дату заснування товариства, які становлять для ТОВ «Гудвіл Інвест Сервіс» 80% 440 000грн., а для відповідача 20% 60 000 грн.

Позивач стверджував, що в обмін на частку у статутному капіталі його вкладом є нежитлові будівлі по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, загальною балансовою вартістю 440 000 грн., а вкладом відповідача є грошові кошти.

Позивач посилався на те, що договором визначено, що частки учасників у статутному капіталі товариства повинні бути оплачені сторонами у розмірі не менше 90% при створенні товариства до його державної реєстрації, але не пізніше, ніж у строк до 7 вересня 2015 року. Також сторони узгодили зустріч для підписання нотаріально засвідченого Статуту товариства о 10 годині 7 вересня 2015 року у приватного нотаріуса.

Позивач стверджував, що свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, склавши акт про передачу майна на суму 400 000грн., який був підписаний відповідачем, та передано відповідачу 40 000грн. для формування рахунку у банку. Однак, відповідач на зустріч до приватного нотаріуса не з'явився, довідку про внесення грошей до статуту не надав, отримані грошові кошти не повернув.

№ апеляційного провадження:22-ц/796/1584/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Кізюн Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
У подальшому позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати за ним право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_3, загальною площею 95,3 кв.м., що складається з літери «А», площею 31,3 кв.м., літери «Б»,

- 2 -

площею 32,0 кв.м., та літери «В», площею 32,0 кв.м.; на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2, загальною площею 40,4 кв.м., що складається з літери «А», площею 35,0 кв.м., літери «Б», площею 2,7 кв.м. та літери «В», площею 2,7 кв.м.; на нежитлову будівлю по АДРЕСА_8, загальною площею 43 кв.м., що складається з літери «А», площею 21,5 кв.м. та літери «Б», площею 21,5 кв.м.; на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 в літері «А», загальною площею 30,1 кв.м.; на нежитлову будівлю по АДРЕСА_9, загальною площею 34,1 кв.м., що складається з літери «А», площею 32,0 кв.м. та літери «Б», площею 2,0 кв.м.; на нежитлове приміщення АДРЕСА_6, загальною площею 135,9 кв.м.; на нежитлову будівлю по АДРЕСА_7, загальною площею 400,0 кв.м. та стягнути 6 000грн. судового збору.

Позивач на підставі ст.ст. 321, 328, 392 та 386 ЦК України посилався на те, що він побудував вказані об'єкти, є користувачем земельних ділянок, на яких розташовані нежитлові об'єкти, а відповідач безпідставно зайняв об'єкти та не визнає його право власності на них.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудвіл Інвест Сервіс» суму боргу у розмірі 40 000грн. за договором про заснування товариства з обмеженою відповідальністю від 3 серпня 2015 року, укладеного між ТОВ «Гудвіл Інвест Сервіс» та ОСОБА_2; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Гудвіл Інвест Сервіс» право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_3, загальною площею 95,3 кв.м., що складається з літери «А», площею 31,3 кв.м., літери «Б», площею 32,0 кв.м. та літери «В», площею 32,0 кв.м.; на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2, загальною площею 40,4 літери «Б», що складається з літери «А», площею 35,0 кв.м., літери «Б», площею 2,7 кв.м. та літери «В», площею 2,7 кв.м.; на нежитлову будівлю по АДРЕСА_8, загальною площею 43 кв.м., що складається з літери «А», площею 21,5 кв.м. та літери «Б», площею 21,5 кв.м.; на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 в літері «А», загальною площею 30,1 кв.м.; на нежитлову будівлю по АДРЕСА_9, загальною площею 34,1 кв.м., що складається з літери «А», площею 32,0 кв.м. та літери «Б», площею 2,0 кв.м.; на нежитлове приміщення АДРЕСА_6, загальною площею 135,9 кв.м., в решті позовних вимог відмовлено, вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі заступник прокурора міста Києва Репецький С.В. в інтересах Київської міської ради, яка не брала участі у справі, просить скасувати рішення в частині визнання за ТОВ «Гудвіл Інвест Сервіс» права власності на нежитлові будівлі та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Заступник прокурора міста Києва Репецький С.В. посилається на не з'ясування судом всіх обставин справи, ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права, так як в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач є власником спірних нежитлових будівель, оскільки надані позивачем технічні паспорти на спірні приміщення не є документом, що підтверджує право власності.

Також апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні документи, що підтверджують право користування ТОВ «Гудвіл Інвест Сервіс» зазначеними земельними ділянками, які за інформацією Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради або взагалі не обліковуються або обліковуються за іншими особами, а відтак будівництво спірних об'єктів здійснювалось з порушенням вимог чинного містобудівного законодавства, без належних дозвільних документів, на земельних ділянках, які не були відведені для цієї мети, що є самочинним будівництвом.

Вказане рішення заступник прокурора міста Києва Репецький С.В. вважає таким, що

- 3 -

порушує права Київської міської ради, як власника земельних ділянок, на яких розташовані нежитлові будівлі, яку не було залучено до участі у справі.

Рішення суду в частині стягнення з відповідача грошової суми не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.122), свого представника у судове засідання не направив, клопотання про перенесення судового розгляду не подав, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників прокуратури м. Києва та Київської міської ради, які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на нежитлові будівлі, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 331, 328, 392, 386 ЦК України, виходив з того, що вони побудовані позивачем на підставі передбаченої законодавством дозвільної документації і позивач є їх власником.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

За положеннями статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Судом першої інстанції не було встановлено, а позивачем не було зазначено, на підставі якого саме законного способу у позивача виникло право власності на спірні нежитлові приміщення.

Частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його

- 4 -

право власності.

Позивачем не було надано доказів, що він є власником спірних нежитлових приміщень.

За таких обставин суд неправильно застосував норму статті 392 ЦК України та безпідставно ухвалив рішення про визнання за позивачем права власності на спірне майно на підставі даної норми матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Позивачем суду не було надано доказів, що він є власником або користувачем земельних ділянок, на яких розташовані спірні нежитлові приміщення, а також доказів наявності у нього належного дозволу та затвердженого проекту будівництва, дозволу власника або користувача земельних ділянок на здійснення такого будівництва та визнання за позивачем права власності на збудований об'єкт.

Крім того, до участі у справі позивачем не було залучено ні власника земельних ділянок - Київську міську раду, ні користувачів земельних ділянок, якщо вони є.

У порушення норм процесуального права судом також до участі у справі не були залучені вказані особи.

Також суд першої інстанції не врахував, що відповідач ОСОБА_2, до якого

- 5 -

пред'явлено позов про визнання права власності на спірні нежитлові приміщення, не був їх власником, а також не був власником чи користувачем земельних ділянок, на яких вони розміщені, а відтак визнання ним або невизнання права власності позивача на спірні нежитлові приміщення, юридичного значення не має і він не є належним відповідачем за даним позовом.

Судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, допущенні порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів скасовує рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на нежитлові приміщення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва Репецького С.В. в інтересах Київської міської ради задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2015 року в частині визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Гудвіл Інвест Сервіс» права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_3, загальною площею 95,3 кв.м., на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2, загальною площею 40,4, на нежитлову будівлю по АДРЕСА_8, загальною площею 43 кв.м., на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, загальною площею 30,1 кв.м., на нежитлову будівлю по АДРЕСА_9, загальною площею 34,1 кв.м., на нежитлове приміщення АДРЕСА_6, загальною площею 135,9 кв.м., скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: