АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/803/2017 Головуючий в 1 інстанції - Астахова О.О.
Доповідач - Желепа О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Рубан С.М., Іванченка М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року в справі за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 11.05.2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

Заявники звернулись до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 11.05.2016 р. у справі № 1041/15 за позовом Публічного акціонерного банку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Заяву обґрунтовували тим, що 11 травня 2016 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків було прийнято рішення по справі № 1041/15 за позовом Публічного акціонерного банку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3 заборгованість по договору кредиту у сумі 1 892 272,68 грн. та третейський збір у сумі 19 322,72 грн.

Проте, заявники зазначають, що даний спір не підлягав розгляду третейським судом, оскільки не підсудний третейському суду, у відповідності до Закону України «Про третейські суди».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.10.2016 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_3 поданої в особі представника ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 11.05.2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного банку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задоволено.

Скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 11 травня 2016 року у справі №1041/15 за позовом Публічного акціонерного банку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Не погодившись з такою ухвалою суду, представник ПАТ «Укрсоцбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволені заяви. В скарзі посилався на те, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права. На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що позов про стягнення кредитної заборгованості не є спором щодо захисту прав споживачів, оскільки підставами позову є порушення інтересів банку, а не вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначив, що поручитель не є споживачем послуг банку, відсутні правові підстави звільняти його від відповідальності за судовим рішенням.

В судовому засіданні апеляційного суду представник банку доводи скарги підтримала.

Інші учасники процесу до суду не з'явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника банку, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву та скасовуючи рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що на час ухвалення рішення третейським судом, Закон України «Про третейські суду» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 895/06-034-272 від 28.04.2007 року укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 позичальнику надано кредит на споживчі цілі окремими частинами - «траншами» зі сплатою 11 % річних в межах максимального ліміту заборгованості до 76 000,00 доларів США.

Пунктом 6.2 цього договору передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків (а.с. 10-12).

У забезпечення означеного договору кредиту 28.04.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_3 було укладено договір поруки №1-895/06-034-272 (а.с.13-14).

У пункті 5.4 договору поруки міститься третейське застереження, щодо вирішення спору у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 11 травня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість по договору кредиту у сумі 1 892 272,68 грн. та третейський збір у сумі 19 322,72 грн.

Звертаючись до суду з заявою про скасування рішення третейського суду, заявники обґрунтовували свою заяву тим, що оскільки на день ухвалення рішення третейським судом Закон України «Про третейські суди» містив заборону щодо розгляду справ пов'язаних із захистом прав споживачів, а тому вказана справа була непідвідомча третейському суду.

Так, одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено статтею 17 ЦПК України.

Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Особливості регулювання відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, механізм їх захисту та основи державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені в Законі України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною 1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Перелік підстав для скасування рішення третейського суду викладено у ст. 389-5 ЦПК України, де, зокрема, в п.1 ч.2 вказано, що рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про задоволення заяви та скасування рішення третейського суду, оскільки на час ухвалення рішення третейським судом Закон України «Про третейські суди» містив заборону щодо розгляду справ пов'язаних із захистом прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-856 цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-64 цс15, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1716 цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-187 цс15, яка згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою .

Твердження апелянта про те, що банк, який звертався із позовом про стягнення заборгованості до третейського суду не є споживачем послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними, оскільки на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія вказаного Закону незалежно від суб'єкту який звертається з позовом до суду.

Крім того, в постанові № 6-831цс15 від 21.10.2015 року ВСУ прийшов до наступного висновку:

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» іноземна валюта як засіб платежу може використовуватися лише у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту. Такі розрахунки повинні здійснюватися лише через уповноважені банки в порядку, встановленому Національним банком України. Розрахунки іноземною валютою між резидентами допускаються лише в магазинах безмитної торгівлі, а також під час реалізації товарів на шляху руху транспортних засобів при міжнародних перевезеннях.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України та п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

За змістом статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом.

У справі, рішення касаційного суду в якій переглядається Верховним Судом України, вирішено скаргу на рішення третейського суду, постановлене у справі щодо проведення розрахунку за укладеним резидентами кредитним договором, предметом якого була іноземна валюта - долари США.

Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті регулюється Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Цей закон установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Норми цього закону, спрямовані на регулювання порядку проведення розрахунків іноземною валютою, носять імперативний характер, вони вкрай обмежують свободу резидентів при здійсненні таких розрахунків. Статтею 16 Декрету встановлено фінансові санкції, які застосовуються до резидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 Декрету незаконне використання валютних цінностей як засобу платежу тягне за собою адміністративну відповідальність (ст. 162 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Отже, норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору, кредит надавався ОСОБА_1 в іноземній валюті, а саме в доларах США, спір про стягнення заборгованості за таким кредитним договором не підлягає розгляду в третейському суді навіть при наявності третейського застереження погодженого сторонами договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи скарги в частині безпідставного скасування рішення суду щодо поручителя, оскільки останній поручився перед банком за повне виконання зобов'язань боржника по доларовому кредиту.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: