Єдиний унікальний номер 229/1827/17 Номер провадження 22-ц/775/2081/2017
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Соломаха Л.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Дундар І.О., Мальованого Ю.М.

при секретарі Ситнік Д.Л.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області у залі судового засідання № 3 справу № 229/1827/17 за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_4", треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання кредитного договору недійснимза апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2017 року (головуючий - суддя Петров Євген Вікторович) -

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_4" (далі ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК") про визнання кредитного договору недійсним.

Зазначала, що між нею та ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК"03 жовтня 2012 року укладено кредитний договір № КАВНКФ/1004259.2, згідно якого відповідач надав їй на придбання автомобілю кредит у сумі 229 000 грн. на строк до 03 жовтня 2019 року, а вона зобовязалася відповідно до п. 4.1 договору дотримуватися графіку платежів, який є невідємною частиною договору.

Недотримання графіку платежів відповідно до п. 6.3. договору надає банку право вимагати від неї, як позичальника, дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів, сплати процентів, нарахованих за кредитом, комісії, неустойки та збитків.

Ні в договорі, ні в графіку платежів поняття дотримання та недотримання графіку платежів не визначені. Не пояснив їй цього відповідач і перед укладенням договору.

Вона недотриманням договору вважає наявність простроченої суми боргу за договором на певну дату.

Як зясувалося, відповідач інакше, ніж вона, розуміє і тлумачить п. 6.3 договору, а саме, невиконанням договору на думку відповідача є не відсутність боргу за договором, а відсутність чергових платежів.

Так, 01.08.2014 року вона достроково внесла на погашення кредиту 34 390 грн., що за графіком платежів дорівнювало річному внеску. Відповідач при внесенні дострокового платежу пояснив, що самостійно розподілить внесену суму на погашення основного боргу, складе новий графік погашення кредиту, підготує зміни до п. 4.7 договору, після чого викличе її для підписання змін до договору та графіку платежів.

Проте замість внесення змін до договору вона отримала позов відповідача про дострокове погашення кредиту у звязку з невиконанням умов кредитного договору, який рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 03.12.2015 року задоволено (справа № 229/3580/15-ц).

Тобто, під час укладення договору відповідач умовчав про своє особливе розуміння і тлумачення п. 6.3 договору, зокрема, про те, що в разі дострокового погашення нею відповідно до п. 7.2 договору кредиту (частини кредиту), він не буде змінювати графік платежів.

Оскільки відповідач умовчав, що для нього незмінність графіку платежів важливіша за відсутність боргу за договором на конкретну дату і що він не буде звертати уваги на дострокове погашення частини кредиту, вважає, що кредитний договір був укладений під впливом обману з боку відповідача. Якби відповідач виклав п. 6.3 договору так, як він його розуміння і тлумачення пояснив суду під час розгляду справи № 229/3580/15-ц, та в договорі прямо би вказав, що у разі дострокового погашення кредиту він не буде змінювати графік погашення кредиту, то вона б на таких умовах договір не уклала. Вважає, що утаємничені від неї та несправедливі істотні обставини щодо наслідків дострокового погашення частини кредиту є підставою для визнання договору недійсним, як такого, що укладений під впливом обману (а.с. 2-3).

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2017 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК" про визнання кредитного договору недійсним відмовлено (а.с. 210 - 215).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне встановлення обставин справи, незаконність та несправедливість судового рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що 01.08.2014 року вона достроково, з випередженням на 12 місяців графіку погашення кредиту, сплатила 34 390 грн. У звязку з достроковим погашенням кредиту графік погашення кредиту за період з 01.08.2014 року по 31.07.2015 року не відповідає фактичним правовідносинам позивача та відповідача, оскільки у звязку із зменшенням суми залишку по кредиту мала зменшитися і сума щомісячних платежів, відповідно банк мав змінити графік щомісячних платежів. Проте її заява про перегляд графіку погашення кредиту банком залишена без розгляду.

Отримавши достроковий платіж та усвідомлюючи, що фактичний залишок боргу за кредитним договором не відповідає боргу за графіком, банк, скориставшись формальною відсутністю обовязку перегляду графіку, у серпні 2015 року предявив їй та поручителям вимогу про дострокове погашення кредиту. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області у справі № 229/3580/15-ц від 03.12.2015 року встановлено, що дострокове погашення кредиту не звільняє позичальника від чергових внесків згідно незміненого графіку. Під час розгляду справи № 229/3580/15-ц банк наполягав, що він не зобовязаний переглядати графік, а позичальник зобовязаний безумовно виконувати цей графік, незважаючи на позачергові внески на погашення кредиту.

Така поведінка відповідача і є доказом наявності у нього умислу на її обман, як споживача банківських послуг, який відповідач замаскував під начебто справедливі умови кредитного договору. Як виявилось, відповідач готовий брати гроші наперед, але не зобовязаний при цьому робити перерахунок і змінювати графік чергових платежів, суму внеску та відсотків, які повинні перераховуватися банком на залишок кредиту. Вважає, що саме у цьому і полягає обман під час укладення договору.

Посилаючись на ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суд застосував її неправильно, не врахував, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Пункт 3 частини 3 ст. 18 цього Закону визначив несправедливими умови договору про встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Тобто, якщо отримувач кредиту вирішив достроково з випередженням графіку погашення кредиту на підставі п. 7.2 кредитного договору зробити внески на рік вперед, то добросовісним з боку банку було б після отримання дострокового платежу зробити перерахунок і змінити графік платежів, оскільки зменшився залишок кредиту і банк повинен автоматично перерахувати (зменшити) щомісячні платежі і відсотки по ним, а не заявляти, що такий обовязок не передбачений договором і вимагати дострокового погашення усієї суми кредиту.

Суд фактично погодився з тим, що жорстке виконання позивачем графіку погашення кредиту є його обовязком, а надання відповідачем послуги, яка полягає не тільки у наданні кредиту, а й у його обслуговуванні, зокрема, шляхом перерахунку платежів та корегуванні графіку погашення кредиту, робиться цілком за розсудом відповідача і робить кредитні зобовязання відповідача несправедливими, оскільки виконання незміненого графіку призвело б до значних переплат за кредитним договором (а.с. 220-221).

Всудове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_7, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 12 червня 2017 року (а.с. 67, а.с. 15), треті особи з боку позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не зявились, 20 грудня 2017 року надіслали до апеляційного суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, апеляційну скаргу ОСОБА_3 просили задовольнити (а.с. 245 252).

Відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України (в редакціїЗакону від 3.10.2017 року №2147-VIII, яка діє з 15.12.2017 року) неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Представник відповідача ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК" ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК" від 03 січня 2017 року № 1 (а.с. 144) та брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції через Подільський районний суд м. Києва, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін. Ввважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача,дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_3 задоволенню не підлягає. До такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Судом першої інстанції встановлено, що 03 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК"укладено кредитний договір № КАВНКФ/1004259.2, згідно якого відповідач надав позивачу кредит у сумі 229 000 грн. на придбання автомобілю на строк до 03 жовтня 2019 року, процентна ставка за користування кредитом становить 14,99% річних (пункти 1.1-1.5 договору) (а.с. 6-8).

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору позичальник ОСОБА_3 зобовязалася в процесі користування кредитом дотримуватись принципів кредитування: строковості, платності, забезпеченості. При погашенні заборгованості за цим Договором дотримуватись графіка погашення, наведеного у Додатку № 1, який є невідємною частиною цього Договору.

Згідно пунктів 4.2, 4.7 договору позичальник зобовязався погашати заборгованість за Договором (кредит, відсотки за користування кредитом, суми комісій) у строки визначені Графіком і цим договором; повністю виконати усі зобовязання за Договором не пізніше 03 жовтня 2019 року.

Відповідно до п. 6.3 договору банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів, сплати процентів, нарахованих за кредитом, комісії, неустойки, збитків у випадку, зокрема, непогашення Позичальником процентів та/або щомісячного внеску по кредиту згідно Графіка; недотримання позичальником умов цього Договору.

Пунктом 7.2 договору передбачено право позичальника достроково погасити кредит (частину кредиту), направивши кошти для дострокового погашення кредиту на рахунок 5901 відповідно до умов даного Договору (а.с. 6 8).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність у відповідача під час укладення договору умислу на введення позивача в оману, підстави для визнання умов договору несправедливими відсутні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України (в редакції Закону від 3.10.2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15.12.2017 року) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи з цих меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України (в редакції Закону від 3.10.2017 року № 2147-VIII) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст. 1054 ЦК України.

Згідно із частиною 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні правові підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Саме до правочинів з вадами волі належить правочин, вчинений під впливом обману, що є підставою позову у цій справі.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання кредитного договору недійсним, позивач посилалась на те, що уклала оспорюваний договір під впливом обману з боку банку, який умовчав про своє особливе розуміння і тлумачення п. 6.3 кредитного договору, а саме, про те, що, у разі використання нею відповідно до п. 7.2 договору права на дострокове погашення кредиту (частини кредиту), ОСОБА_4 не буде змінювати графік платежів. Тобто, відповідач умовчав, що для нього незмінність графіку платежів важливіша за відсутність боргу за договором на конкретну дату і що він не буде звертати уваги на дострокове погашення частини кредиту (а.с. 2-3).

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Тобто, під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу свого позову.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем як факту обману з боку відповідача, так і умислу в діях відповідача при укладенні кредитного договору.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції, яка діяла станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України (в редакції, яка діяла станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Позивачем будь-яких доказів відповідно до ст. 57 ЦПК України (в редакції, яка діяла станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції) щодо факту обману та умислу відповідача ввести її в оману з метою вчинення правочину суду першої інстанції не надано. В апеляційній скарзі позивач, оспорюючи висновок суду щодо недоведеності факту обману та умислу з боку відповідача, конкретні докази, які їх підтверджують, також не зазначає.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що доказом наявності умислу відповідача на її обман, як споживача банківських послуг, є поведінка відповідача, не спростовує висновків суду першої інстанції.

До такої поведінки відповідача позивач в апеляційній скарзі відносить наступні дії: отримавши 01.08.2014 року достроковий платіж та усвідомлюючи, що фактичний залишок кредиту за кредитним договором не відповідає боргу за графіком, відповідач скористався формальною відсутністю обовязку перегляду графіку платежів та у серпні 2015 року предявив їй та поручителям вимогу про дострокове погашення кредиту; під час розгляду справи №229/3580/15-ц за позовом ПАТ «УКРБІЗНЕСБАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором банк наполягав, що він не зобовязаний переглядати графік, а позичальник зобовязаний безумовно виконувати цей графік, незважаючи на позачергові внески на погашення кредиту. Як виявилось, відповідач готовий брати гроші наперед, але не зобовязаний при цьому робити перерахунок і змінювати графік чергових платежів, суму внеску та відсотків, які повинні перераховуватися банком на залишок боргу. Вважає, що саме у цьому і полягає обман під час укладення договору.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно поведінка відповідача щодо обставин, які мали місце не в момент вчинення правочину (03.10.2012 р.), а після 01.08.2014 року, тобто через майже два роки після укладення договору, не є доказом наявності умислу відповідача ввести позичальника в оману, щоб спонукати її до укладення правочину.

Аналізуючи поведінку відповідача щодо дострокового погашення позивачем частини кредиту, апеляційним судом встановлено, що 26 лютого 2013 року між банком та позивачем була укладена додаткова угода до кредитного договору, згідно якої пункт 4.1 кредитного договору було викладено в іншій редакції, а саме, позичальник ОСОБА_3 зобовязалася в процесі користування кредитом дотримуватись принципів кредитування: строковості, платності, забезпеченості. При погашенні заборгованості за цим Договором дотримуватись графіка погашення, наведеного у Додатку № 5, який є невідємною частиною цього Договору (а.с. 167).

Згідно пояснень представника відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду графік погашення кредиту був змінений у звязку із надходженням від позивача додаткових (дострокових) платежів за кредитним договором.

Згідно додатку № 5 до кредитного договору графік погашення кредиту та сплати процентів змінено з 28.02.2013 року.

Згідно зазначеного графіку позивач мала вносити планові платежи щомісяця, зокрема:

- в строк до 31.07.2014 року в сумі 6 094,18 грн., з яких кредит 2 865,85 грн., проценти 2 335,23 грн., комісія 893,10 грн., залишок кредиту після сплати 180 548,88грн.;

- до 31.08.2014 року в сумі 6 057,60 грн., з яких кредит 2 865,85 грн., проценти 2 298,65 грн., комісія 893,10 грн., залишок кредиту після сплати 177 683,03грн.;

- до 30.09.2014 року в сумі 5 948,05 грн., з яких кредит 2 865,85 грн., проценти 2 189,10 грн., комісія 893,10 грн., залишок кредиту після сплати 174 817,18грн.;

- до 30.10.2014 року в сумі 5 984,44 грн., з яких кредит 2 865,85 грн., проценти 2 225,49 грн., комісія 893,10 грн., залишок кредиту після сплати 171 951,33грн. (а.с. 113).

Випискою з особового рахунку позичальника ОСОБА_3 за період з 03.10.2012 року по 20.01.2017 року, яка була надана банком до суду першої інстанції за клопотанням позивача, та наданими позивачем до суду першої інстанції квитанціями підтверджується, що позивач:

- 01.08.2014 року внесла черговий платіж у сумі 6 095,00 грн. за липень 2014 року, згідно графіку погашення кредиту до 31.07.2014 року зобовязана була внести 6 094,18 грн. (а.с. 77-80, а.с. 113);

- 01.08.2014 року за квитанцією № СР 221297 внесла 34 390,00 грн. (а.с. 9, 77-80); згідно графіку погашення кредиту до 31.08.2014 року зобовязана була внести 6 057,60 грн. (а.с. 113);

- 11.09.2014 року за квитанцією № СР 227767 внесла 5 620,00 грн. (а.с. 149, 77-80), згідно графіку погашення кредиту до 30.09.2014 року зобовязана була внести 5 948,05 грн. (а.с. 113);

- 14.10.2014 року за квитанцією № СР 232904 внесла 5 524,45 грн. (а.с. 148, 77-80), згідно графіку погашення кредиту до 31.10.2014 року зобовязана була внести 5 984,44 грн. (а.с. 113).

Після 14.10.2014 року наступний платіж позивачем було внесено лише 05.07.2016 року (а.с. 77-80).

З виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_3 за період з 03.10.2012 року по 20.01.2017 року (а.с. 77-80) та довідки про заборгованість, яка також була надана банком до суду першої інстанції за клопотанням позивача (а.с. 109 111) апеляційним судом встановлено, що:

- сплачені позивачем 01.08.2014 року платежі у сумі 6 095,00 грн. та 34 390,00 грн. банком були направлені на погашення наступних зобовязань: 7,38 грн. погашення простроченої комісії; 13,95 грн. погашення комісії поточного періоду; 32,90 грн. погашення прострочених процентів; 75,33 грн. погашення процентів поточного періоду; 879,15 грн. погашення комісії поточного періоду; 879,36 грн. погашення простроченої комісії; 2 337,57 грн. погашення прострочених процентів; 2 865,85 грн. погашення простроченої суми основної заборгованості; 31 557,81 грн. - погашення кредиту; 1 835,70 грн. (183,57 + 61,19 х 4 + 183,57 + 61,19 х 4 + 183,57 + 61,19 х 4 + 244,76 + 61,19 х 3 + 122,38) - погашення процентів поточного періоду (а.с. 77-80);

- сплачений позивачем 11.09.2014 року платіж у сумі 5 620,00 грн. банком був направлений на погашення наступних зобовязань: 673,09 грн. погашення процентів поточного періоду; 893,10 грн. погашення комісії поточного періоду; 2 914,00 грн. - погашення кредиту; 1 139,81 грн. (59,99 + 179,97 + 59,99 х 4 + 179,97 + 59,99 х 4 + 179,97 + 59,99) - погашення процентів поточного періоду (а.с. 77-80);

- сплачений позивачем 14.10.2014 року платіж у сумі 5 524,45 грн. банком був направлений на погашення наступних зобовязань: 839,86 грн. погашення процентів поточного періоду; 893,10 грн. погашення комісії поточного періоду; 2 791,04 грн. - погашення кредиту; 1 000,45 грн. (58,85 х 3 + 176,55 + 58,85 х 4 + 176,55 + 58,85 х 4) - погашення процентів поточного періоду (а.с. 77-80).

Зазначена послідовність погашення зобовязань за кредитним договором відповідає визначеній у п. 5.5 кредитного договору, згідно якого грошові кошти, отримані у погашення заборгованості за Договором, направляються Банком у погашення зобовязань Позичальника у наступній послідовності:

5.5.1. існуючої заборгованості не пізніше наступного банківського дня після дати зарахування на рахунок у наступній послідовності:

- прострочена заборгованість за комісіями;

- прострочена заборгованість за процентами згідно Графіку;

- прострочена заборгованість за кредитом згідно Графіку;

- поточна заборгованість за комісіями;

- поточна заборгованість за процентами, нарахованими на фактичну дату погашення.

5.5.2. процентів, нарахованих до найближчої дати погашення за Графіком, строк сплати яких не настав в строк, передбачений Графіком. Дострокове погашення процентів в інші строки не допускається.

5.5.3. поточної заборгованості за кредитом не пізніше наступного банківського дня після дати зарахування на рахунок.

Тобто, відповідно до п. 5.5 кредитного договору достроково, тобто до настання строку сплати за Графіком, можуть бути погашені лише ті проценти, які нараховані до найближчої дати погашення за Графіком. Дострокове погашення процентів в інші строки не допускається.

Отже, при достроковому погашенні кредиту позивачем, зокрема, 01.08.2014 року достроково могли бути погашені лише проценти, нараховані до 31.08.2014 року, при здійсненні платежу 11.09.2014 року лише проценти, нараховані до 30.09.2014 року, при здійсненні платежу 14.10.2014 року лише проценти, нараховані до 31.10.2014 року.

Зазначена умова договору не суперечить п. 7.2 кредитного договору, на який обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається позивач та який передбачає право позичальника достроково погасити саме кредит або частину кредиту та не стосується дострокового погашення процентів (а.с. 6 8).

Виходячи з умов кредитного договору, навіть при достроковому погашенні кредиту (частини кредиту) позичальник відповідно до п. 4.2, п. 5.5 договору зобовязаний у строки, визначені графіком платежів (додаток № 5 до кредитного договору), тобто щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом.

Згідно графіку погашення кредиту та сплати процентів (додаток № 5) станом на 30.10.2014 року залишок кредиту мав складати 171 951,33грн. (а.с. 113). Після внесення позивачем платежів 01.08.2014 року, 11.09.2014 року та 14.10.2014 року залишок кредиту склав 143 286,03 грн., що підтверджується довідкою банку про заборгованість, яка була надана банком до суду першої інстанції за клопотанням позивача (а.с. 109 111). Згідно графіку погашення кредиту такий залишок кредиту (143 286,03 грн.) відповідав плановому станом на 31.08.2015 року (143 292,83 грн.).

Згідно рішення Дружківського міського суду Донецької області від 03.12.2015 року з ОСОБА_3 стягнута заборгованість, яка утворилась станом на 19.08.2015 року, а саме, заборгованість за процентами 17 184,20 грн., заборгованість за комісією 8 931,00 грн., які вона з листопада 2014 року не сплачувала, тобто, як зазначив суд, ОСОБА_3 порушила умови договору щодо сплати процентів та комісії, що і стало підставою для дострокового стягнення заборгованості за основним кредитом у розмірі 143 286,03 грн. (а.с. 11-12).

Помилка позивача щодо змісту пунктів 4.2, 5.5 та 7.2 кредитного договору є результатом невірного уявлення про обставини правочину, а не результатом обману з боку банку.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що банк готовий брати гроші наперед, але не зобовязаний при цьому робити перерахунок і змінювати графік чергових платежів, суму внеску та відсотків, які повинні перераховуватися банком на залишок боргу, в чому і полягає обман, є необґрунтованими.

Як встановлено з довідки про заборгованість станом на 19.08.2015 року "розшифровка нарахування процентів за користування кредитом", яка була надана банком до суду першої інстанції за клопотанням позивача, проценти за користування кредитом в період з 01.08.2014 року по 19.08.2015 року банком нараховувалися саме на залишок кредиту з урахуванням достроково погашеної суми кредиту 01.08.2014 року, 11.09.2014 року та 14.10.2014 року (а.с. 109 111). Тобто, відсутність після дострокового погашення частини кредиту в серпні жовтні 2014 року іншого графіку погашення кредиту і процентів за його користування не порушує права позичальника ОСОБА_3, що фактично визнає і позичальник, яка в апеляційному порядку рішення Дружківського міського суду Донецької області від 03.12.2015 року не оскаржувала.

Доводи позивача про те, що суд, пославшись на ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", фактично її не застосував, є необґрунтованими.

Стаття 18 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV, яка діяла на час укладення договору 03.10.2012 року, тобто до введення в дію Закону України від 15.11.2016 року № 1734-VIII "Про споживче кредитування") містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено.

Тобто, несправедливим може бути визнано конкретне положення (умова) договору, а не весь кредитний договір. До того ж, позивач у цій справі вимоги щодо визнання несправедливим конкретної умови (пункту) договору не заявляла.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону N 1023-XII є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. 3). Саме на це, як підставу несправедливих умов, посилається позивач в апеляційній скарзі.

Згідно апеляційної скарги порушенням принципу добросовісності позивач вважає те, що отримавши достроково погашення частини кредиту, добросовісним з боку банку було б зробити перерахунок і змінити після отримання дострокового платежу графік платежів, бо зменшився борг і автоматично банк повинен перерахувати (зменшити) щомісячні платежі і відсотки по ним, а не заявляти про те, що такий обовязок не передбачений договором і вимагати дострокового погашення усієї суми кредиту.

Проте суд першої інстанції правильно зазначив, що для кваліфікації умов договору несправедливими відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Саме така правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі № 6-330цс16.

Як зазначено вище, невнесення змін до графіку погашення кредиту та оплати процентів, який є додатком № 5 до кредитного договору, не завдало шкоди позивачу, якій за умовами договору після внесення в серпні-жовтні 2014 року дострокових платежів, відповідач нараховував проценти за користування кредитом саме на залишок кредиту, який залишився після внесення дострокових платежів.

Зазначені обставини спростовують посилання позивача на недобросовісність банку.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що п. 6.3 кредитного договору закріплює право банка вимагати від позичальника дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів, сплати процентів, нарахованих за кредитом, комісії, неустойки і збитків у передбачених випадках, зокрема, у випадку непогашення позичальником процентів та/або щомісячного внеску по кредиту згідно графіку. Проте оспорюваний договір не містить умов, що виключають зміну банком графіку погашення кредиту та процентів за його користування у разі дострокового погашення позичальником частини кредиту. Договір не містить умов, що забороняють позичальнику звернутись до банку з заявою про перегляд графіку погашення кредиту і підписання додаткової угоди.

Відповідно до п. 8.12 кредитного договору зміни та доповнення до цього договору оформляються за угодою сторін і є його невідємною частиною (а.с. 6 8).

Саме в такій спосіб 26.02.2013 року між сторонами була укладена додаткова угода, якою були внесені зміни до графіку погашення платежів за кредитом (а.с. 167).

Позивачем на підтвердження її звернення до банку щодо зміни графіку платежів надана світлокопія її заяви на імя директора Дружківського відділення № 1 ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК" ОСОБА_8 від 14.10.2014 року, згідно якої вона у звязку із сплатою на рік вперед кредиту (до жовтня 2015 року) просила видати новий графік погашення кредиту (а.с. 150).

Апеляційний суд вважає, що зазначена заява не спростовує висновків суду першої інстанції щодо недоведеності умислу на обман з боку відповідача, оскільки стосується обставин, що мали місце через два роки після укладення договору, а не під час його укладення.

Крім того, незгода банку змінити графік погашення кредиту, що є невідємною частиною кредитного договору, є підставою не визнання кредитного договору недійсним, а звернення позичальника до суду з вимогами про зміну умов кредитного договору за рішенням суду.

Заперечуючи факт отримання заяви позичальника від 14.10.2014 року, представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що йому не відомі конкретні причини, через які банком після 14.10.2014 року не змінено графік погашення кредиту. Як правило, при дострокових платежах графік змінюється. Звернув увагу суду на те, що у звязку із проведенням на території Донецької області антитерористичної операції ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК", місцезнаходженням якого було м. Донецьк, в серпні 2014 року перемістився до м. Києва, а в грудні 2014 року в УКРБІЗНЕСБАНКУ була введена тимчасова адміністрація, пізніше розпочалася процедура ліквідації банку, що унеможливлює внесення змін до кредитного договору.

Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV з наступними змінами)послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Тобто, по цій справі послугою відповідно до ст. 1054 ЦК України є надання банком позивачу грошових коштів (кредиту).

Доводи апеляційної скарги про те, що надання відповідачем послуги полягає не лише у наданні кредиту, а і у його обслуговуванні, зокрема, шляхом перерахунку платежів та корегуванні графіку погашення кредиту, є необгрунтованими. Зміна (корегування) графіку погашення кредиту в розумінні ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" не є послугою, яка надається банком (виконавцем), а тому посилання позивача на те, що надання банком послуги робиться цілком за його розсудом і робить кредитні зобовязання відповідача несправедливими відповідно до п. 3 частини 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги позивача про неправильне встановлення судом першої інстанції обставин справи, про невідповідність висновків суду обставинам справи є необґрунтованим.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2017 року у справі № 229/1827/17 за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_4", треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання кредитного договору недійснимзалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 22 грудня 2017 року.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: І.О. Дундар

ОСОБА_9