Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3656/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.01.2017 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Левка Т.Ю.,

при секретарі - Роман К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залу суду м. Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Боржавської сільської ради Виноградівського району про визнання права власності на будинок,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою до Боржавської сільської ради Виноградівського району про визнання права власності на будинок.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла баба позивачки ОСОБА_2,а позивачки ОСОБА_1 теща ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер дід позивачки ОСОБА_2. а позивачки ОСОБА_1 тесть - ОСОБА_5. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_6 спадщину отримали її чоловік ОСОБА_5 та їх єдиний син - батько позивачки ОСОБА_2, а позивачки ОСОБА_1- чоловік ОСОБА_7. Після смерті ОСОБА_5 його єдиний син - ОСОБА_7, як спадкоємець першої черги, за змістом ч.3 ст.1268 ЦК України, прийняв спадщину від батька, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а саме: проживав разом з ним в будинку АДРЕСА_1, а тому як наслідок став власником спадкового майна в цілому.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 помер. У зв'язку з цим відкрилася спадщина на жилий будинок який розташований в АДРЕСА_1. Позивачі по справі ОСОБА_1, ОСОБА_2 - донька та дружина ОСОБА_7 як спадкоємці першої черги прийняли спадщину, оскільки проживали разом з ОСОБА_7 в будинку АДРЕСА_1 на час його смерті і залишилася проживати там після його смерті, що також підтверджують їхніми відмітками про зареєстроване місце проживання у внутрішньому паспорті.

Позивачі звернулися у нотаріальну контору для отримання свідоцтва про право на спадщину, де отримали відмову у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок.

За таких обставин позивачі змушені звернутись до суду з позовом про визнання за ними права власності на спадщину.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, згідно поданих до суду заяв, просить справу розглянути за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримують повністю та просять суд такі задовільнити.

Представник відповідача Боржавської сільської ради, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи в судове засідання також не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлений позов визнає повністю та не заперечує про ти його задоволення.

Дослідивши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилаються позивачі в своїй позовній заяві, відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом.

В судовому засіданні належними доказами встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла баба позивачки ОСОБА_2. а позивачки ОСОБА_1 теша- ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер дід позивачки ОСОБА_2, а позивачки ОСОБА_1 тесть - ОСОБА_5. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 перебував у шлюбі із ОСОБА_4, тому об'єкт нерухомості - спадковий будинок вважається спільною сумісною власністю подружжя.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у чому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Тому спадкування вказаної спадщини відбувалось за нормами права, які діяли на той час, а саме ст. 549 ЦК Української РСР в редакції Кодексу 1963 року. Відповідно до цієї норми права діями, що свідчили про прийняття спадщини визнавались, якщо спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягомшести місяців з дня відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_6 спадщину отримали її чоловік ОСОБА_5 та їх єдиний син - батько позивачки ОСОБА_2, а позивачки ОСОБА_1- чоловік ОСОБА_7.

Після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, його єдиний син- ОСОБА_7, як спадкоємець першої черги, за змістом ч.3 ст.1268 ЦК України, прийняв спадщину від батька, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а саме: проживав разом з ним в будинку АДРЕСА_1, що стверджується довідкою виконкому Боржавської сільської ради за № 930 від 07.12.2016 року та став власником спадкового майна в цілому.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 помер. У зв'язку з цим відкрилася спадщина на жилий будинок який розташований в АДРЕСА_1.

Донька та дружина ОСОБА_7 позивачі по справі ОСОБА_1, ОСОБА_2, як спадкоємці першої черги прийняли спадщину, оскільки проживали разом з ОСОБА_7 в будинку АДРЕСА_1 на час його смерті і залишилася проживати там після його смерті, що також підтверджується їхніми відмітками про зареєстроване місце проживання у внутрішньому паспорті позивачів.

Згідно ч. 3 ст.1268 Цивільного кодексу України 2003 року спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз'яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

У зв'язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачі звернулася до приватного нотаріуса Виноградівського нотаріального округу Кобрин Н.М. з метою оформлення спадкових прав, де їм пояснили про необхідність представлення нотаріусу правовстановлюючих документів на будинок на ім'я спадкодавця.

Разом з тим, приватним нотаріусом позивачам було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок та роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду, що стверджується листом - відмовою від 20.12.2016 року за № 71/01-16.

Відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

Згідно із правилами, встановленими п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими Наказом Мін'юсту від 22.02.2012 року N 296/5, для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та Витяг із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно довідки КП «Виноградівське РБТІ» за №998 від 07.12.2016 року та Технічного паспорта на житловий будинок від 03.12.2016 року, будинок АДРЕСА_1 з надвірними спорудами будівництвом завершений, рік будівництва - 1965, рахується згідно довідки Боржавської сільської ради від 17.11.2016 року №848 за ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Крім цього, згідно довідки Боржавської сільської ради від 07.12.2016 року №029 домогосподарство в АДРЕСА_1 згідно записам по господарської книги №10, особового рахунку НОМЕР_3 рахується за ОСОБА_5.

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах судами повинні оцінюватись у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих позивачами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 6, 525, 527, 534, 541, 542, 548, 549 ЦК УРСР в ред. від 18.07.1963 року, ст. 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 169, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, мешканкою АДРЕСА_1 на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 47,6 кв.м., житлова площа 18,1 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, мешканкою АДРЕСА_1, право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 47,6 кв.м., житлова площа 18,1 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийТ. Ю. Левко