Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 78 879 грн 06 коп. за кредитним договором від 15 листопада 2006 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору від 15 листопада 2006 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 1 874 грн 40 коп. зі сплатою 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 30 жовтня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 78 879 грн 06 коп., яка складається з 1 835 грн 90 коп. - заборгованості за кредитом, 21 287 грн 28 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 303 грн 60 коп. - заборгованості з комісії за користування кредитом, 51 219 грн 94 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штрафу (фіксована частина), 3 732 грн 34 коп. - штрафу (процентна складова).

Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судами встановлено, що 15 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким остання отримана кредит у розмірі 1 874 грн 40 коп. зі сплатою 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із терміном повернення до 15 листопада 2007 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 30 жовтня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 78 879 грн 06 коп., яка складається з 1 835 грн 90 коп. - заборгованості за кредитом, 21 287 грн 28 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 303 грн 60 коп. - заборгованості з комісії за користування кредитом, 51 219 грн 94 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штрафу (фіксована частина), 3 732 грн 34 коп. - штрафу (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору між сторонами та отримання відповідачкою коштів, зазначених у кредитному договорі від 15 листопада 2006 року, розміру та періоду заборгованості.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Згідно з п. 3 ст. 215 ЦПК України мотивувальна частина рішення повинна містити висновки про встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення; мотиви, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, застосовує нормативно-правові акти із зазначенням, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

Виходячи зі змісту ст. ст. 213, 215 ЦПК України судові рішення повинні містити вичерпні висновки про встановлені обставини і їх правові наслідки.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за вказаним вище кредитним договором.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у позові, послався на те, що позивачем не доведено факту укладення договору з відповідачкою.

При цьому, суд не звернув уваги на те, що у матеріалах справи наявна копія укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 кредитного договору у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), у якій вказано, що боржник ознайомився та згодний із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» (Стандарт), які були надані йому у письмовій формі, своїм підписом підтвердив факт про надану повну інформацію про умови кредитування.

Зазначений вище договір не оспорений і не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, послався на те, що банком наданий розрахунок станом на 30 жовтня 2015 року, інший розрахунок заборгованості відсутній.

Дослідивши вказаний розрахунок, суд вважав, що він є неповним, необґрунтованим, зазначені у ньому суми заборгованості з тіла кредиту та відсотків є недоведеними. а тому вказаний розрахунок не може бути визнаний належним та допустимим доказом у справі.

Проте, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Із урахуванням наведеного суд і сам не позбавлений можливості зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. Незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на вищевикладене також уваги не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов помилкового висновку про те, що рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального процесуального права.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик