Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/2230/16-ц Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 48 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Широкової Л.В.

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - орган опіки та піклування Сингаївської сільської ради Коростенського району Житомирської області, Коростенський районний сектор управління державної міграційної служби України в Житомирській області, орган опіки та піклування Коростенської районної державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без дозволу (згоди) батька,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_3,

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2016 року,

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень від 26 липня 2016 року, 04 серпня 2016 року (а.с. 115-117, 124-126) просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в її супроводі для відпочинку та оздоровлення до держави Сполучені Штати Америки на період канікул у школі з 24 березня 2017 року по 03 квітня 2017 року та з 26 травня 2017 року по 01 вересня 2017 року без дозволу (згоди) батька ОСОБА_3 та на виготовлення документів на такий виїзд дитини.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі України до Сполучених Штатів Америки без згоди батька ОСОБА_3 на період з 24 березня 2017 року по 03 квітня 2017 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_5 за межі України до Сполучених Штатів Америки без згоди батька ОСОБА_3 у періодз 26 травня по 01 вересня 2017 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, крім доводів, вказаних у позовній заяві та уточненнях до неї, вказала, що період визначений судом першої інстанції є недостатнім для проведення медичного обстеження, оздоровлення та відпочинку дитини з урахуванням часу на дорогу.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що позивачем не підтверджено канікулярний період у навчальному закладі з 24 березня 2017 року по 03 квітня 2017 року, тому, вважає, що відсутність дитини у школі у вказаний період може вплинути на процес її навчання. На його думку, перебування дочки поза межами країни у цей період позбавить його можливості виконувати рішення суду про участь у її вихованні та спілкування з нею. Також вказав, що позивачем не надано доказів про необхідність лікування дитини саме у Сполучених Штатах Америки. Вказав на відсутність у позивача в цій країні власного житла та доходу, а посилання на понесення витрат іншою особою - її чоловіком, вважає, що не може бути гарантією безпеки, фінансового забезпечення його дитини на території іншої країни. Крім того, зазначив про неналежне оформлення документів, які надані позивачем, як докази у справі.

Заслухавши доводи осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

23 лютого 2012 року шлюб між сторонами розірвано, дитину залишено на вихованні матері ОСОБА_1.(а.с.27).

10 серпня 2013 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з громадянином Обєднаних штатів Мексики ОСОБА_7, змінивши прізвище після державної реєстрації шлюбу на ОСОБА_1 (а.с. 11). Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дитина ОСОБА_1 (а.с. 8-10).

Чоловік позивачки постійно проживає та працює у Сполучених Штатах Америки, матеріально забезпечений, має власне житло, дав свою письмову згоду на забезпечення відпочинку та лікування дочки позивачки в Сполучених Штатах Америки.

Згідно матеріалів справи малолітній ОСОБА_4 встановлений діагноз: «пролапс митрального клапана», у зв'язку з чим мати неодноразово записувала дочку на медичне обстеження у закладах Сполучених Штатів Америки, проте реалізувати ці наміри не змогла у зв'язку з відсутністю дозволу батька на виїзд дитини за кордон (а.с. 22-23, 19-21,33-34).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року відповідачу встановлена можливість участі у вихованні дитини шляхом визначення побачень з дочкою у кожну середу тижня з 17 години до 20 години, кожні другі та четверті вихідні щомісяця, починаючи з 12 години до 20 години неділі та один раз в літній період оздоровити дитину у відповідних санаторно-курортних установах строком до 21 дня (а.с. 91-92).

Батько дитини добровільної згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України не дає, посилаючись на можливість лікування та оздоровлення дитини на території України, можливе вивезення матір'ю дитини за кордон на постійне місце проживання.

Таким чином, між сторонами виник спір щодо тимчасового виїзду дитини з України для оздоровлення та відпочинку та оформлення відповідних документів для її виїзду на певний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року та ратифікованої 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Виходячи з положень ст.ст. 150,151, 153, 155, 157 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

При цьому батьки мають право обирати форми і методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків здійснюється на підставі рішення суду про надання відповідного дозволу.

За змістом Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 №231 оформлення і видача проїзного документа дитини за наявності заперечень одного з батьків здійснюється на підставі рішення суду.

Враховуючи встановлені обставини справи, положення вищевказаних норм національного законодавства та міжнародно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, взявши до уваги права та інтереси обох батьків, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини на лікування, дозвілля та відпочинок, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що виїзд дитини з України носить тимчасовий (разовий) характер та має на меті її оздоровлення і відпочинок, в той час як відповідач безпідставно, з надуманих причин обмежує право матері на організацію лікування та дозвілля дочки, посилаючись на вивіз позивачкою дитини на постійне місце проживання за кордон.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що період, який визначений судом першої інстанції для перебування дочки сторін за межами України (з 24 березня 2017 року по 03 квітня 2017 року) є недостатнім для можливого здійснення заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її відпочинку, не відповідає її канікулярному періоду у навчальному закладі (з 24 березня 2017 року по 02 квітня 2017 року).

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні із збільшенням періоду для тимчасового виїзду дитини до Сполучених Штатів Америки з 01 липня 2017 року по 01 серпня 2017 року у супроводі матері без згоди та супроводу батька, з наданням згоди матері на виготовлення відповідних документів на тимчасовий виїзд дитини за кордон на вказаний період.

Визначення конкретного терміну вивезення дитини за кордон не суперечить положенням чинного законодавства та не приведе до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у її вихованні.

Посилання ОСОБА_3 на неналежність наданих позивачкою доказів, необхідність їх легалізації відповідно до Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, є безпідставними, оскільки зазначена Інструкція, яка затверджена наказом Міністерства закордонних справ України від 04.06.2002 №113 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.06.2002 №535/6823, встановлює порядок учинення консульської легалізації офіційних документів, складених за участю органів державної влади та органів місцевого самоврядування, або таких, що від них виходять, як на території України, так і за кордоном. Документи, надані позивачкою, а саме: довідки про доходи її чоловіка, його лист-запрошення, направлення дитини на прийом до лікаря у Сполучених Штатах Америки, копії яких містяться у матеріалах справи (а.с. 15-16, 32-34), у розумінні вищевказаного нормативного акту не є такими, тому не потребують консульської легалізації. У суді апеляційної інстанції надані оригінали їх офіційного перекладу, завірені нотаріусом, зміст яких не спростований відповідачем та його представником.

Крім того, під час розгляду справи будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що мати дитини діє не в її інтересах або на шкоду таким інтересам, відповідач як суду першої так і апеляційної інстанції не надав.

Розгляд у 2013 році судом аналогічного спору (а.с. 75-80) не є перешкодою позивачці для звернення до суду з цим позовом, оскільки охоплює інший період виїзду дитини з України для оздоровлення та відпочинку без згоди батька. Тому доводи ОСОБА_3 щодо необхідності закриття провадження у справі судом першої інстанції з підстав, визначених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, є помилковими.

Припущення відповідача, що позивачка має намір залишитись з дочкою у Сполучених Штатах Америки на постійне проживання є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи і належними та допустимими доказами не підтверджені.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею судові витрати по оплаті судового збору за подання до суду позовної заяви (551,20 грн. а.с. 1) та апеляційної скарги (606,32 грн., а.с. 186) в загальній сумі 1157,52 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2016 року змінити, виклавши його резолютивну частину наступним чином:

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на період з 01 липня 2017 року по 01 серпня 2017 року до Сполучених Штатів Америки у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3.

Надати дозвіл ОСОБА_1 на оформлення та виготовлення проїзного документу для тимчасового виїзду за кордон малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди батька ОСОБА_3 на період з 01 липня 2017 року по 01 серпня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 1157,52 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: