Провадження № 2/127/1288/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.01.2017 Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Короля О.П.,
секретаря Куйдан Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Заявлений позов мотивований тим, що 11 червня 2014 року ОСОБА_1 наказом директора Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» № 194-к від 10 червня 2016 року був прийнятий на роботу на посаду слюсаря з КВП та А 2 розряду управління виробництва енергії, на якій пропрацював до 30 квітня 2015 року. В ході весняного призову громадян України на строкову військову службу у 2015 році, рішенням Вінницької міської призовної комісії призовник Федорук Андрій Васильович був визнаний придатним до військової служби, протоколом № 01 від 01 квітня 2015 року було визначено призвати його на строкову військову службу до команди СВ К-20А. Про факт призову на строкову військову службу позивач повідомив відповідача. Працівником кадрового органу йому було роз`яснено, що гарантії, зазначені у статті 119 КЗпП України, стосуються лише громадян призваних на військову службу під час мобілізації, тому він підлягає звільненню за пунктом 3 статті 36 КЗпП України. Наказом директора Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» №134-к від 21 квітня 2015 року позивача звільнено з роботи з 30 квітня 2015 року у зв`язку з призовом на військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає, що зазначений наказ є таким, що суперечить Конституції України та законам України, істотно порушує його права, а тому є протиправним і підлягає скасуванню. Відтак просить суд поновити його з 20.04.2015 року на посаді слюсаря з КВП та А 2 розряду управління виробництва енергії Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток з 30 квітня 2015 року до дня поновлення на роботі.
11.01.2017 року позивачем до суду було надано заяву про уточнення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку з 30.04.2015 року до 30.04.2016 року в сумі 29 999,52 грн.
В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, оскільки він є необґрунтованим та безпідставним.
При судовому розгляді справи встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
11 червня 2014 року ОСОБА_1 згідно з наказом директора Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» № 194-к від 10 червня 2016 року був прийнятий на роботу на посаду слюсаря з КВП та А 2 розряду управління виробництва енергії, на якій пропрацював до 30 квітня 2015 року, що підтверджується записами №5-6 в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .
За чач весняного призову громадян України на строкову військову службу у 2015 році ОСОБА_1 отримав повістку з Вінницького ОМВК. Рішенням Вінницької міської призовної комісії призовник Федорук Андрій Васильович був визнаний придатним до військової служби, протоколом №01 від 01 квітня 2015 року було визначено призвати його на строкову військову службу до команди СВ К-20А, що підтверджується повістками, довідкою-доповіддю щодо обставин призову на строкову військову службу
Наказом директора Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» №134-к від 21 квітня 2015 року позивача звільнено з роботи з 30 квітня 2015 року у зв`язку з призовом на військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записом №6 у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .
Відповідно до посвідчення, виданого за №235 від 12.06.2015 року Міністерством оборони України Військовою частиною НОМЕР_2 та довідкою за №145 від 12.06.2015 року Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_2 м. Київ з 19.05.2015 року.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до переконання про відмову в задоволенні позову з таких підстав.
ОСОБА_1 був звільнений з посади слюсаря з КВП та А 2 розряду КП Bінницької міської ради «ВМТЕ» на підставі п.3 ст.36 КЗпП України 30.04.2016 року (відповідно до наказу №134-к від 21.04.2015) у зв`язку з призовом на строкову військову службу.
Відповідно до п.6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ визначено види військової служби:
-строкова військова служба;
-військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;
- військова служба за контрактом осіб рядового складу;
-військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського склад'; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);
-військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Щодо можливості збереження за звільненим ОСОБА_1 , місця роботи (посади) і середнього заробітку слід визначити вид військової служби, на яку його призвано, та строки введення в дію правових норм, що дають працівникові такі гарантії.
Відповідно до статті 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконана обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Редакція статті 119 КЗпП України, що діяла на момент звільнення працівника (30.04.2015р.), передбачала, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськові службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації; на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку. визначеному Кабінетом Міністрів України.
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік.
Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий обліку у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.
Стаття 119 із змінами, внесеними згідно із Законами № 6/95-ВР від 19.01.95, № 263/95-ВР від 05.07.95, № 1014-V від 11.05.2007, № 1169-VII від 27.03.2014, № 1275-VІІ від 20.05.2014 № 116-VІІІ від 15.01.2015, № 259-VІІІ від 18.03.2015».
Зазначена редакція статті 119 КЗпП України не містила положення щодо забезпечення гарантії збереження за звільненим працівником у разі призову на строкову військову службу місця роботи (посади) і середнього заробітку. Внесення змін до ст. 119 КЗпП Украйни відбулося на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» №433-VІІІ від 14.05.2015р., який набрав чинність 11.06.2015р.
Відповідно до редакції ст. 39 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу», що діяла на момент звільнення позивача 30.04.2015 р., призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, в особливий період, у разі оголошення демобілізації здійснюється відповідно до підпункту «ґ» частини другої статті 26 цього Закону.
За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
За громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання більше, ніж на один рік.
За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі не провадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що діяла на момент звільнення позивача, загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Часткова мобілізація може проводитися в окремих місцевостях держави, а також стосуватися певної частини національної економіки, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 №15, затвердженим Законом України від 15.01.2015 № 113, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, оголошена часткова мобілізація.
Пунктом 3 статті 36 КЗпП України, що діяла на момент звільнення позивача (30.04.2015 р.) передбачено підставу для припинення трудового договору у разі призову або вступу працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Беручи до уваги, що позивач був призваний на строкову військову службу, а стаття 119 КЗпП України на час звільнення 30.04.2015 року ОСОБА_1 не містила положення щодо забезпечення гарантії збереження за звільненим працівником у разі призову на строкову військову службу місця роботи (посади) і середнього заробітку, заявлені вимоги щодо поновлення позивача на роботі з 30.04.2015 року та стягнення з відповідача середнього заробітку з 30.04.2015 року до 30.04.2016 року в сумі 29 999,52 грн., на переконання суду, задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги визнати поважними причини пропуску строку та поновити строк звернення до суду суд не вважає зазначені позивачем причини пропуску строку поважними, оскільки ОСОБА_1 достовірно знав та усвідомлював наслідки перебування на строковій військовій службі, про що був повідомлений, як зазначає сам позивач в своїй позовній заяві працівником кадрового органу підприємства.
Згідно з абзацом 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 36, 119 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 58-61, 88, 212-215 ЦПК України,
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення.
Суддя