Справа № 495/9680/16-ц
№ провадження 2/495/845/2017
З А О Ч Н Е р і ш е н н я
14 березня 2017 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,
за участю секретаря Савенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,
Позивач 08.12.2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, просить суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1, вказуючи, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 30.06.1990 року та заяви його рідного брата про відмову у прийнятті спадщини після смерті матері.
В зазначеному житловому будинку зареєстрована, однак не проживає з вересня 2013 року його колишня невістка ОСОБА_3
Реєстрація його колишньої невістки перешкоджає йому в оформленні субсидії по оплаті вугілля та комунальних послуг, оскільки необхідно надати довідку про дохід зареєстрованої за даною адресою ОСОБА_3, фактичне місце проживання якої позивачу невідоме, тому він і вимушений звернутися з позовом до суду.
Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити.
Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином через оголошення у пресі, причина неявки суду невідома.
Зі згоди позивача про що свідчить заява позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 30.06.1990 року зареєстрованого в реєстрі за №2-820 ОСОБА_1 є власником 47/100 житлового будинку АДРЕСА_3
Згідно копії домової книги, наявної в матеріалах справи, за адресою: АДРЕСА_4, окрім інших, зареєстрована ОСОБА_3 з 18.03.2010 року (а.с.15-18).
У відповідності до акту КП «ЖЕО №1» від 02.12.2016 року власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 є ОСОБА_1
За вищевказаною адресою зареєстрована колишня невістка власника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка не проживає за місцем реєстрації з вересня 2013 року (а.с.10).
У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб.
Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.
Тобто проживання членів сім'ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст. ст. 405, 406 ЦК України.
Частиною 2 статті 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника.
Так, згідно цієї норми закону член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.
Поважними причинами відсутності члена сім'ї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо.
Власник житла і член його сім'ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Таким чином, не зняття з реєстрації відповідача порушує право власності власника - тобто позивача.
Положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що право власності позивача на частину будинку АДРЕСА_1 зареєстроване у встановленому порядку, що відповідачка по справі не проживає в ньому з 2013 року, а також те що рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - задовольнити.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 150,156 ЖК України, ст. ст. 19, 383, 405,406 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 64, 208, 209, 212-215, 218, 224-228 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.