Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/654/16-ц Головуючий у 1-й інст. Свінцицький Л. В.
Категорія 27 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Широкової Л.В.

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним підвищення процентної ставки за кредитним договором, встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемності правочину,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк,

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2016 року,

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовами, які ухвалою суду від 23 травня 2016 року обєднані в одне провадження (а.с. 57), про визнання недійсним підвищення процентної ставки за кредитним договором №ZRZOAE00003978 від 19 червня 2007 року, укладеним між ним та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», встановлення нікчемності правочину підвищення процентної ставки за даним кредитним договором, встановлення нікчемності додаткової угоди від 09 серпня 2010 року про підвищення процентної ставки за кредитним договором, застосування наслідків нікчемного правочину підвищення процентної ставки за кредитним договором та додаткової угоди від 09 серпня 2010 року та поновлення його права шляхом зобовязання Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі ОСОБА_2) повернути йому грошові кошти (у доларах США), отримані від підвищення процентної ставки (різницю між ставкою за кредитним договором та підвищеною процентною ставкою). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що підвищення відповідачем процентної ставки за кредитним договором відбулося в односторонньому порядку, в порушення норм чинного законодавства та умов договору. Банк не повідомляв його про таке підвищення, додаткову угоду від 09 серпня 2010 року він не укладав та не підписував. Вважає такі зміни до договору недійсними, нікчемними, що є підставою для застосування відповідних наслідків щодо повернення Банком неправомірно отриманих коштів.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2016 року вищевказаний позов задоволено частково.

Визнано нікчемною Додаткову угоду від 09 серпня 2010 року про підвищення в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором №ZRZOAE00003978 від 19 червня 2007 року, укладеним між Банком та ОСОБА_1 Визнано збільшення Банком в односторонньому порядку процентної ставки з 10% до 12% на рік за даним кредитним договором незаконним. ОСОБА_2 здійснити перерахунок платежів за кредитним договором за первісно встановленою відсотковою ставкою в розмірі 10% на рік за період з 19 червня 2007 року по червень 2012 року. В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі представник Банку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду щодо задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про недотримання Банком умов зміни процентної ставки за кредитним договором, оскільки ОСОБА_1 09 серпня 2010 року був повідомлений про таку зміну, продовжував виконувати зобовязання за підвищеною процентною ставкою. Доказів незгоди з вказаними змінами або неотримання повідомлення про зміну процентної ставки позивач суду не надав. На його думку, суд безпідставно не застосував сплив позовної давності до вимог заявлених у позові, зважаючи на презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав. Крім того, вказав, що суд першої інстанції, визнавши додаткову угоду від 09 серпня 2010 року нікчемною, вийшов за межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та не встановив обставин, які мають значення для справи, зокрема, що станом на 09 серпня 2010 року фактично відбулося зменшення процентної ставки з 12,12 % до 11,62 %.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що одностороннє підвищення Банком відсоткової ставки за кредитним договором відбулось після законодавчої заборони, зокрема після набуття Законом України від 10 січня 2009 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» та з порушенням установленого кредитним договором порядку повідомлення позичальника про таке підвищення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року.

Із аналізу зазначених правових норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності наведеним вище Законом.

Згідно роз'яснень, які містяться у узагальненні Верховного Суду України про судову практику розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, від 11 листопада 2011 року, та беручи до уваги закріплений Конституцією України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58), усі рішення банку у будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку після 10 січня 2009 року є неправомірними (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів); належним повідомленням боржника щодо підвищення процентної ставки за кредитом є спосіб, визначений сторонами у договорі. Банк має довести, що він повідомив боржника належним чином; неправомірною є зміна процентної ставки навіть у разі належного повідомлення, якщо договором чітко передбачено підписання в таких випадках додаткової угоди. Разом з тим, слід також враховувати поведінку сторін після прийняття рішення банком щодо зміни процентної ставки, зважаючи на положення цивільного законодавства про укладення та зміну договору, зокрема: а) якщо боржник сплачує проценти за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи частини 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК (навіть за відсутності доказів про належне повідомлення боржника), оскільки фактичні дії свідчать про прийняття пропозиції.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

За змістом ч.2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Судом встановлено, що 19 червня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір №ZRZOAE00003978, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 18 844,52 доларів США з кінцевим строком повернення до 18 червня 2012 року зі сплатою процентів у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 8-10).

Сторони домовилися, що ОСОБА_2 має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом за умов, визначених п.2.3.1 цього договору, та у разі її зміни кредитор протягом 7 календарних днів з моменту настання будь-якої із визначених цим пунктом умов письмово повідомляє позичальника під розпис або направляє йому поштовим звязком письмове повідомлення про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, підстав для її підвищення.

Зі змісту листа Банку від 26 квітня 2016 року вбачається, що процентна ставка за кредитним договором №ZRZOAE00003978 від 19 червня 2007 року була підвищена 01 листопада 2008 року до 12,12% та зменшена 09 серпня 2010 року до 11,62 % (а.с.96).

Представники сторін не заперечували, що позивач продовжував сплачувати кредит за новими процентними ставками та зобовязання за кредитним договором, а саме погашення кредиту та процентів за користування ним, виконано ОСОБА_1 у червні 2011 року.

З інформації Банку від 14 листопада 2016 року вбачається, що кредитна справа знищена і надати документи про повідомлення боржника про підвищення процентної ставки за кредитним договором не представляється можливим (а.с. 114).

Разом з тим, враховуючи, що позивач сплачував кредит за підвищеною процентною ставкою, що свідчить про прийняття ним пропозиції банку сплачувати проценти за новою ставкою у відповідності до ч.ч. 2,3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України, зобовязання за кредитним договором ним повністю виконано ще у червні 2011 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Посилання позивача на копію додаткової угоди №К1/1-1 від 09 серпня 2010 року, яка міститься на а.с. 46, та відсутність на ній його підпису, як доказ неналежного повідомлення його банком про підвищення процентної ставки, за відсутності у звязку із знищенням кредитної справи оригіналу такої угоди є безпідставними.

Зважаючи на сплату боржником процентів за новою ставкою, доводи позивача про відсутність у Банка доказів вручення додаткової угоди не спростовують можливого дотримання банком порядку повідомлення позивача про підвищення процентної ставки, оскільки станом на червень 2016 року кредитна справа у відповідності до розділу 2.3 п. 180 Переліку документів Національного банку України, установ і організацій його системи, акціонерно-комерційних та комерційних банків України із зазначенням строків зберігання, затвердженого Постановою Національного банку України № 327 від 23.12.1996 року, знищена.

Доводи позивача про те, що йому не було відомо, за якою процентною ставкою проводиться погашення кредиту, оскільки він виконував зобовязання більшими, ніж визначеного договором сумами з метою дострокового погашення кредиту, є також безпідставними, з огляду на презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав і постійно моніторити їх порушення.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову.

Зважаючи, що ст. 5 Закону України "Про судовий збір" (в редакції на час звернення до суду з позовом) не передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору, з ОСОБА_1 на користь Банку у відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1515 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2016 року скасувати, ухваливши нове про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк понесені судові витрати в сумі 1515 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: