Справа №591/1956/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1823/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» ОСОБА_4

на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 жовтня 2017 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення надмірно сплаченої заробітної плати,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись із позовом, ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_4 просило суд: стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» надмірно сплачену заробітну плату у розмірі 1326 грн. 25 коп.

Свої вимоги мотивує тим, що з 01 березня 2010 року по 02 квітня 2012 року ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3».

Наказом №258 п від 26 березня 2012 року ОСОБА_5 був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказаним наказом передбачено, що Управління бухгалтерського обліку і звітності здійснить відповідні розрахунки та утримає оплату за 8 календарних днів відпустки використаної авансом за період з 01 березня 2012 року по 02 квітня 2012 року згідно з чинним законодавством.

За результатами інвентаризації актів та зобовязань ПАТ «ВіЕйБі Банк» було виявлено дебіторську заборгованість ОСОБА_5 по заробітній платі та прирівняних до неї платежів в сумі 1326 грн. 25 коп., що виникла 02 квітня 2012 року при звільненні.

11 листопада 2015 року відповідачу було направлено лист, в якому запропоновано в найкоротший термін здійснити погашення дебіторської заборгованості шляхом внесення готівки або перерахування на рахунок за відповідними реквізитами.

Крім того вказувало, що постановою НБУ від 19 березня 2015 року №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури ліквідації банку та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4 строком до 19 березня 2018 року.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» ОСОБА_4 подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи скарги мотивує тим, що у відповідності до ст. 127 КЗпП України підприємство має право здійснювати відрахування із заробітної плати працівника тільки при виявленні лічильних помилок, проте при звільненні відповідача з роботи рахункових помилок не було, а фактично працівник використав 8 днів відпустки за невідпрацьований період, а тому відповідачем на користь банку повинно бути сплачено 1326 грн. 25 коп. за надмірно виплачену йому заробітну плату.

Сторони в судове засідання не зявилися, але про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності рахункової помилки з боку банку та недобросовісності з боку відповідача, а тому грошові кошти в розмірі 1326 грн. 25 коп., у відповідності до вимог ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що наказом ПАТ «Всеукраїнський акціонерний ОСОБА_3» від 01 березня 2010 року №169-вп ОСОБА_5 прийнято на посаду провідного спеціаліста Управління хард-колекшн Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб з випробувальним строком три місяці, з робочим місцем у м. Сумах та посадовим окладом згідно штатного розпису.

Наказом №258-п від 26 березня 2012 року, 02 квітня 2012 року ОСОБА_6 звільнено з посади провідного спеціаліста Управління хард-колекшн Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В наказі вказано, що Управлінню бухгалтерського обліку і звітності здійснити розрахунок та утримати оплату за 8 календарних днів відпустки, використаної авансом, за період з 01 березня 2012 року по 01 квітня 2012 року, згідно з чинним законодавством України.

З розрахункового листа ОСОБА_5 вбачається, що за квітень 2012 року сума боргу складала 1326 грн. 25 коп.

Листом від 11 листопада 2015 року №18/3-46182 ПАТ «Всеукраїнський акціонерний ОСОБА_3» повідомило ОСОБА_5 про дебіторську заборгованість перед банком по заробітній платі в розмірі 1326 грн.. 25 коп., що виникла 02 квітня 2012 року при його звільненні, в якому просило в найкоротший термін здійснити погашення вказаної заборгованості шляхом внесення готівки до будь-якої каси банку чи перерахувавши кошти на рахунок за наданими реквізитами.

Отже, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 має заборгованість перед банком у розмірі 1326 грн. 25 коп. по заробітній платі та прирівняних до неї платежів, а саме за 8 календарних днів відпустки невідпрацьованого періоду.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч.1 ст. 6 вказаного Закону).

Згідно положень ст. 10 Закону України «Про відпустки», право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві.

Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Положеннями ст. 22 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

На день звільнення сума нарахованої заробітної плати ОСОБА_5 не була достатньою для покриття заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки і сума боргу складала 1326 грн. 25 коп., що підтверджується розрахунковим листом за квітень місяць 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, підставою отримання відповідачем суми у розмірі 1326 грн. 25 коп. було його право на отримання відпустки, яке після його звільнення до відпрацьованого періоду, за який ця відпустка надавалася, відпало, то вказана сума вважається безпідставно набутою відповідачем.

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, відповідно до ч. 1 вказаної статті, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатами рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмується, відтак, зазначене у ст. 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Як убачається з матеріалів справи, сума у 1326 грн. 25 коп. була виплачена банком у рахунок оплати відпустки добровільно.

Позивачем, у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано суду доказів, що вказана сума ним була виплачена внаслідок рахункової помилки.

Банк у позові просив стягнути з відповідача надмірно сплачену заробітну плату як безпідставно набуте майно на підставі норм цивільного законодавства і одночасно посилається на норми трудового законодавства.

Судом першої інстанції правильно вирішено спір із застосуванням норми цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування норм трудового законодавства колегія суддів відхиляє, бо матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження недобросовісності з боку ОСОБА_5 при отриманні ним коштів за період відпустки.

Посилання в апеляційній скарзі на ст. 127 КЗпП України є помилковим, оскільки вказана стаття встановлює обмеження відрахувань із заробітної плати.

Так, ст. 127 КЗпП України передбачено, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації може провадитися за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок. При цьому власник підприємства вправі видати наказ про відрахування не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 розяснено, що до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» ОСОБА_4 щодо стягнення з ОСОБА_5 надмірно виплачених коштів по заробітній платі.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно зясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Зарічного районного суду м.Суми від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: