Справа № 463/5901/15 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/865/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 25% від доходу відповідача та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 25% від доходу ОСОБА_3 за минулий час, починаючи з вересня 2014 року по даний час.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_5 - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 25% (1/4 частини) зі всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду - 25 листопада 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено за їх безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5, аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у межах суми платежу за один місяць в розмірі 25% (1/4 частини) зі всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення залишено поза увагою надані ним докази необхідності постійного лікування і відповідно додаткових витрат, чим порушено вимоги п. 2 ч. 1 ст. 182 СК України. Також, судом не взято до уваги, що станом на дату завершення судового розгляду відповідач припинив підприємницьку діяльність як фізична особа - підприємець та не отримує жодних доходів, а тому були достатні підстави застосувати положення ч. 1 ст. 184 СК України щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. З вищенаведених підстав апелянт просить змінити рішення суду та визначити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі 600 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 аліментів за минулий період часу, починаючи з вересня 2014 року і по день звернення до суду з даним позовом, не оскаржується, а відтак його законність та обґрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції врахував потреби дитини та можливість надання матеріального утримання самою матір'ю, врахував матеріальний стан відповідача, його стан здоров'я та вік, наявність у нього обов'язку по утриманню неповнолітньої дитини та відсутності законодавством визначеного обов'язку по утриманню інших осіб, та прийшов до висновку про те, що з відповідача слід стягувати аліменти щомісячно на користь позивача на утримання малолітнього сина і до досягнення ним повноліття в розмірі 25%, або 1/4 частини з усіх видів доходів відповідача, і що саме такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення повноцінного розвитку та належних умов проживання дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи за наступного.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII (дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року) держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов'язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, а саме не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Аналогічні роз'яснення містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

З копії свідоцтва про шлюб та копії свідоцтва про народження, вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровано 23.11.2008 року, за час перебування у шлюбі у них, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився син, ОСОБА_6, його батьком у свідоцтві про народження записаний ОСОБА_3, а матрі»ю ОСОБА_5. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20.03.2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Судом безспірно встановлено і цього не заперечував відповідач, що малолітній ОСОБА_6 проживає з матір'ю, ОСОБА_5, в квартирі АДРЕСА_1 що підтверджується довідкою з місця проживання, батько з дитиною не проживає.

Судом першої інстанції встановлено відсутність між батьками домовленості щодо способу виконання спільного обов'язку утримувати дитину, а тому виходячи із встановленого факту, що дитина проживає із матір'ю, вірним є висновок суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення аліментів з відповідача на утримання малолітньої дитини, є підставною.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який не взяв до уваги посилання відповідача на те, що те, що в 2016 році він припинив займатися підприємницькою діяльністю, займається виключно волонтерською неприбутковою діяльністю та в період з квітня по липень 2016 року, працюючи директором ТОВ «Окса Системз», отримував нульові доходи, оскільки, як вбачається з наявної в матеріалах справи відповіді з Личаківської об'єднаної ДПІ, протягом 2014-2016 років відповідач здійснював підприємницьку діяльність з якої отримував доходи, зокрема в третьому кварталі 2015 років його дохід склав в розмірі 178975,64 грн., а в четвертому кварталі 2015 року в розмірі 176194,28 грн., 1 квартал 2016 року - 279188.59 грн., і крім цього, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав, відповідачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2, загальною площею 51,6 кв.м, а з 07.10.2015 року за відповідачем зареєстроване право власності на автомобіль марки «ACURA» 2008 року випуску, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС України.

Вищенаведеним підтверджується, що на момент звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, відповідач отримував чималі доходи, володіє нерухомим та рухомим майном, що спростовує його посилання на тяжке матеріальне становище і неможливість сплачувати аліменти у зазначеному позивачкою розмірі.

Одночасно слід зазначити, що хоча і припинення здійснення підприємницької діяльності відповідачем відбулося під час судового розгляду справи, однак відповідач продовжує володіти майном, суду не представив жодних доказів про те, що він не отримує доходи від інших видів діяльності.

Отримання відповідачем нульових доходів за місцем праці та зайняття ним в той же час волонтерською діяльністю, спростовує доводи апелянта поро неможливість сплати аліментів у розмірі, визначеному судом.

Крім цього, позивачка, враховуючи те, що відповідач займається підприємницькою діяльністю, є працевлаштованим, просила стягувати аліменти у частці від доходу, а не у твердій грошовій сумі, а тому у випадку отримання нульових доходів відповідачем протягом певного періоду часу, його майнові права жодним чином не будуть порушені.

Визначаючи розмір аліментів суд першої інстанції врахував і те, що з наданої позивачем довідки про доходи за період з грудня 2015 року по травень 2016 року, вона отримала доходів на загальну суму 6403,44 грн.

Визначаючи розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції вірно виходив з положень ч.3 ст.181 СК України, якою передбачено, що аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька, оскільки судом встановлено, що відповідач працює, що спростовує доводи апелянта про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 600.00 грн.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який не взяв до уваги доводи відповідача про те, що він та його батьки хворіють та потребують витрачання додаткових коштів на лікування, крім цього, ведення підприємницької діяльності він припинив, і на даний час отримує жодних доходів, на підтвердження чого відповідач представив суду медичні документи, повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності , а також довідку про отримання нульових доходів протягом квітня-липня 2016 року.

Відтак, суд першої інстанції, належно оцінивши та перевіривши надані відповідачем обґрунтування та докази у сукупності із іншими доказами, вірно не взяв їх до уваги, оскільки медичні документи, на які, на істотну обставину, що унеможливлює стягнення із нього аліментів у зазначеному позивачем розмірі, відповідач посилається на наявність у нього ряду захворювань, в тому числі, дисфункцію жовчного міхура, хронічний холецистит, ранні ознаки остеохондрозу та супутні із ним симптоми порушення опорно-рухового апарату, ожиріння першої стадії, синдром сухого ока, тощо, оскільки відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами те, що наявні захворювання є такими, що зменшують ступінь його працездатності, внаслідок чого він позбавлений можливості отримувати доходи.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання відповідача, як на обставину, яка на думку відповідача, є підставою для стягнення аліментів у значно меншому розмірі, наведені відповідачем обставини про захворювання батьків та його обов'язок в силу вимог ст.203 СК України брати участь у додаткових витратах на утримання батьків, оскільки обоє батьків є працездатного віку та працюють, при цьому жодних доказів про наявність у них таких захворювань, інвалідності чи немічності, в силу чого вони позбавлені можливості себе забезпечувати, відповідач суду не навів.

А тому з врахуванням потреб дитини та можливості матері надавати дитині матеріальне утримання, враховуючи матеріальний стан відповідача, його стан здоров'я та вік, наявність у нього обов'язку по утриманню малолітньої дитини та відсутності законодавством визначеного обов'язку по утриманню інших осіб, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з відповідача слід стягувати на користь позивачки аліменти на малолітнього сина до досягнення ним повноліття в розмірі 25%, або 1/4 частини з усіх видів доходів відповідача, і що саме такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення повноцінного розвитку та належних умов проживання дитини.

Визначаючи розмір аліментів у такому розмірі, суд першої інстанції врахував розмір прожиткового мінімуму на дитину віком від 1 до 6 рокі, матеріальне становище сторін, відсутність на утриманні у відповідача інших дітей.

Оскільки аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов'язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, обставини, які свідчать про припинення відповідачем підприємницької діяльності, отримання ним за місцем праці нульових доходів, захворювання відповідача та його батьків, не звільняють відповідача від повноцінного батьківського обов'язку по утриманню спільної дитини сторін. При цьому дитина сторін буде захищеною та буде отримувати матеріальне утримання від батька, що гарантовано як нормами національного, так і норами міжнародного законодавства, які наведено вище.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.