Номер провадження: 22-ц/785/821/17
Головуючий у першій інстанції Семенюк Л. А.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Громіка Р.Д.

- Сидоренко І.П.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на рішення старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області Пєркової Л.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року у виконавчому проваджені № 52428557, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 листопада 2016 року,-

встановила:

24 жовтня 2016 року заявниця ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на рішення старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області Пєркової Л.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні № 52428557, посилаючись на наступні обставини.

У Татарбунарському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 52428557 за виконавчим листом по справі № 2-58/2010 виданим Татарбунарським районним судом Одеської області 12.11.2010 року про усунення перешкод ОСОБА_5 в здійсненні нею прав власності відносно своєї будівлі, зобов'язавши ОСОБА_3 виконати зовнішній водостік в сторону своєї будівлі, організувавши водовідвід з реконструйованої нею покрівлі господарських споруд на межі суміжних земельних ділянок розташованих в АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2 з обов'язковим погодженням конструкцій яких з позивачем по справі.

04.10.2016 року старшим державним виконавцем Татарбунарського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області Пєрковою Л.В. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 52428557 згідно вищезазначеного виконавчого листа.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.02.2010 року, яке набрало чинності 04.10.2010 року, усунуто перешкоди ОСОБА_5 в здійсненні нею права власності відносно своєї будівлі, зобов'язавши ОСОБА_3 виконати зовнішній водостік в сторону своєї будівлі, організувавши водовідвід з реконструйованої нею покрівлі господарських споруд на межі суміжних земельних ділянок, розташованих в АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2 з обов'язковим погодженням конструкцій яких з позивачем по справі.

На підставі заяви та виконавчого документа у справі 2-58/2010, виданого Татарбунарським районним судом Одеської області від 12.11.2010 року відділом ДВС Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області у 2010 році було відкрито виконавче провадження.

По вказаному виконавчому провадженні державний виконавець виносив постанови про закінчення виконавчого провадження, а саме: від 19.11.2012 року, 27.12.2013 року та 01.09.2016 року та повертав, як вказував скаржник, виконавчий лист стягувачу ОСОБА_5, хоча повинен був повернути виконавчий документ до Татарбунарського районного суду Одеської області, який його видав.

У зв'язку з ухиленням від виконання рішення суду, правоохоронними органами заявниця ОСОБА_3 притягується до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України, кримінальне провадження на теперішній час перебуває на розгляді у Татарбунарському районному суді Одеської області. Тому, остання вважала, що після притягнення її до кримінальної відповідальності, державний виконавець не має правових підстав для подальшого відкриття виконавчого провадження за тим-же виконавчим документом, відповідно до ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року за № 606-ХІУ.

Винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні №52428557, на думку ОСОБА_3, фактично порушено її права та законні інтереси з приводу того, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати виконавчі дії у відповідності до ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-УІІ.

Представник заявниці адвокат Дукін С.В. в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд скарги у відсутність заявниці та її представника, вимоги скарги підтримав в повному обсязі (а.с. 17).

Старший державний виконавець відділу ДВС Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області Пєркова Л.В. направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність(а.с.22), скаргу не визнала, просила відмовити у її задоволенні, надавши письмові заперечення (а.с.23), із яких слідує, що виконавчий документ, наданий стягувачем ОСОБА_5 відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», на його підставі 04.10.2016 року старшим державним виконавцем, керуючись ст.ст. 17,19,21,25,76 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (копії якої направлені сторонам виконавчого провадження). Пунктом 2 вказаної постанови боржнику необхідно самостійно виконати вимоги виконавчого документа та з'явитись особисто й надати документальне підтвердження виконання рішення.

Заінтересована особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 листопада 2016 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_3 на рішення старшого державного виконавця Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Пєркової Л.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні № 5248557.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування ухвали суду та постановлення нового рішення, яким скарги задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їх права чи свободи.

Відповідно до вимог ст. 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції послався на наступне:

Розділом VII ЦПК України передбачено здійснення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно до п. 19 постанови № 3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 року, розгляд судами скарг у порядку, передбаченому розділом УІІ ЦПК, є однією з форм судового контролю за виконанням судових рішень, виконання яких є складовою частиною цивільного процесу, оскільки провадження у справі завершується виконанням ухвалених у такій справі судових рішень. У зв'язку із цим скарги сторони виконавчого провадження щодо виконання судових рішень, ухвалених за правилами ЦПК, підлягають розгляду судом, який розглянув відповідну справу у першій інстанції, тобто тим судом, що видав виконавчий документ.

Вказана норма закріплена в ч. 2 ст. 384 ЦПК України.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Пунктом 1 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» встановлено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до постанови серії ВП №52428557 від 04.10.2016 року (а.с.3 ), старшим державним виконавцем Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Пєрковою Л.В. на підставі заяви стягувача ОСОБА_5 від 30.09.2016 року про примусове виконання рішення суду (а.с.24), відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-58/2010, виданого 12.11.2010 року Татарбунарським районним судом (а.с.5) про усунення перешкод ОСОБА_5 в здійсненні нею прав власності відносно своєї будівлі, зобов'язавши ОСОБА_3 виконати зовнішній водостік в сторону своєї будівлі, організувавши водовідвід з реконструйованої нею покрівлі господарських споруд на межі суміжних земельних ділянок розташованих в АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2 з обов'язковим погодженням конструкції яких з позивачем по справі. Вищезазначена заява стягувача ОСОБА_5 про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду за вказаним виконавчим листом в частині зобов'язання ОСОБА_3 виконати певні дії, подана останньою у зв'язку з постановленням Татарбунарським районним судом Одеської області ухвали від 15.09.2016 року про скасування постанови про накладення штрафу в розмірі 170 грн. на боржницю ОСОБА_3 за скаргою останньої (а.с.25-26) .

Згідно вказаної ухвали суду від 15.09.2016 року, постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області Пєркової Л.В. від 25.08.2016 року про накладення штрафу на ОСОБА_3 у розмірі 170 гривень у виконавчому провадженні №51269575 від 31.05.2016 року, відкритого з метою виконання вищезазначеного рішення Татарбунарського районного суду від 18.02.2010 року, визнано неправомірною та скасовано її у зв'язку з порушенням меж повноважень державного виконавця, від імені якого була винесена постанова .

Враховуючи, що постановою серії ВП № 51269575 від 01.09.2016 року старшого державного виконавця Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Пєркової Л.В. закінчено виконавче провадження по вищезазначеному виконавчому листу №2-58/2010 й виконавчий лист був повернутий до суду (а.с.5зворот) фактично без виконання, про що зазначено в постанові (а.с. 4)

При таких даних суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що стягувач ОСОБА_5 правомірно повторно звернулась до відділу ДВС Татарбунарського РУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду від 18.02.2010 року, на підставі якої й було винесено оскаржувану заявницею постанову. А тому, посилання заявниці ОСОБА_3 на те, що державний виконавець неодноразово відкривав виконавчі провадження по вказаному виконавчому документу, а згодом виносив постанови про їх закінчення, а саме: від 19.11.2012 року, 27.12.2013 року та 01.09.2016 року та повертав виконавчий лист до суду, що вбачається з штампів, наявних в копії вказаного документу (а.с.5 зворот)

Що стосується посилань заявниці на наявність в провадженні Татарбунарського районного суду кримінальної справи відносно ОСОБА_3 про притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України щодо умисного невиконання судового рішення, без надання суду будь-яких доказів, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що воно не може бути підставою для визнання постанови старшого державного виконавця Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Пєркової Л.В. про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року у виконавчому провадженні № 5248557 неправомірною та її скасуванні, оскільки частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість Верховною радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 і ч. 3 ст. 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Обов'язковий характер судового рішення, постановленого іменем держави, підкреслює авторитет судової влади і сприяє утворенню в Україні режиму законності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, що ст. 6, докладно описуючи надані сторонам процесуальні гарантії - справедливий, відкритий і швидкий розгляд, - залишила реалізацію судових рішень без захисту.

Відсутність гарантій виконання судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії сторонам на справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Аналогічна правова позиція визначена і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року.

Крім того ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 3 ч. 1 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, що підлягають примусовому виконанню на підставі ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч.2 ст. 75 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Така сама процедура закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа до суду в разі неможливості виконати рішення суду без участі боржника передбачена і «Інструкцією про проведення виконавчих дій».

Відповідно до ч. ч.1-3 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Принцип обов'язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому вони обов'язкові для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка має виконувати покладені на неї функції.

При таких даних суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржувані заявницею дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року, вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця та жодним чином не порушують прав і свобод заявниці ОСОБА_3, а її доводи у скарзі зводяться фактично до незгоди із судовим рішенням та намаганням будь-яким шляхом зволікати із його виконанням, тому відсутні підстави для задоволення скарги.

На підставі наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права при постановленні ухвали від 18 листопада 2016 року не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня набрання ухвалою суду законної сили.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді : Р.Д. Громік

І.П.Сидоренко