АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/81/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого судді Купельського А.В.,

суддів: Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

з участю секретаря Лапка Ю.В.

сторін: апелянта ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, заінтересованих осіб ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представника заявника Шершелюка А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою стягувача у виконавчому провадженні ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2016 року про відмову у задоволенні подання державного виконавця Першого ВДВС м. Хмельницького Головного територіального управління юстиції Шершелюка А.Ю. про визначення частки у спільному майні подружжя,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні подання державного виконавця Першого ВДВС м. Хмельницького Головного територіального управління юстиції Шершелюка А.Ю. про визначення частки у спільному майні подружжя.

Не погоджуючись з такою ухвалою, ОСОБА_1, який є стягувачем у виконавчому провадженні, в апеляційній скарзі просить її скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вважає, що ухвала є незаконною, необґрунтованою, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, суд належним чином не оцінив письмові докази, судом порушено норми процесуального та матеріального права при вирішенні спору по суті, що призвело до винесення незаконної ухвали.

Не погоджуючись з висновками суду про те, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, апелянт посилається на те, що на виконанні у Першому відділі ДВС м. Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області перебуває зведене виконавче провадження №51863626 про стягнення коштів з ОСОБА_6 на загальну суму 339 558, 40 грн.

Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на все нерухоме майно боржника ОСОБА_6 накладено арешт. Відсутність майна, належного боржнику, робить неможливим виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та є обов'язковим до виконання на всій території України.

Апелянт зазначає, що як виключний та основний доказ по справі суд взяв квитанцію від 16.05.2007 року, відповідно до якої ОСОБА_3 сплатила гроші за фінансування квартири АДРЕСА_1. Вказаний доказ апелянт вважає сумнівним, недостовірним, адже він не містить печатки банку, відповідних необхідних реквізитів та підписів. Суд, в свою чергу, як відмічає апелянт, не перевірив факт оплати коштів за квартиру та проходження коштів через банківську установу, не здійснив відповідних письмових запитів про рух коштів ані до банківської установи, ані до організації продавця квартири.

Як зазначає апелянт, судом не взято до уваги, що квартиру було набуто під час шлюбу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 2 квітня 2009 року. З цього свідоцтва вбачається, що квартира була набута під час шлюбу та є об'єктом сумісної власності подружжя. Крім того, в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру міститься довідка №56 від 19 березня 2009 року, яка видана ТзОВ „Лістинг", відповідно до якої товариство підтверджує, що ОСОБА_3 оплачено фактичну вартість спірної квартири. Вказана довідка також видавалась в період перебування в шлюбі. На підставі вказаної довідки за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності.

Крім того, апелянт стверджує, що судом першої інстанції грубо порушено ст. 379 ЦПК України в частині порядку розгляду подання державного виконавця, що судом фактично розглядалось не подання державного виконавця, а фактично розглядався спір між ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Всупереч ч. 2 ст. 379 ЦПК України, яка передбачає розгляд подання у 10-денний строк, судові засідання місцевим судом неодноразово відкладались.

Як вказує апелянт, судом першої інстанції не взято до уваги ч. 2 ст. 331 ЦК України, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення, відповідно до ч. ч. 5 та 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

За зобов'язаннями одного з подружжя стягнення, згідно з ч. 1 ст. 73 Сімейного кодексу України та ч. 6 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. У випадках, коли частка боржника в натурі не виділена, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Порядок визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, встановлено ст. 379 ЦПК України.

За змістом ст. 379 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 жовтня 2013 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, зареєстрований 28 червня 2008 року (а.с. 76).

Згідно довідки №56 від 19 березня 2009 року, виданої ТзОВ „ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ „ЛІСТИНГ" вбачається, що ОСОБА_3 оплачено фактичну вартість спірної квартири у сумі 344 228,50 грн. (а.с. 6 інвентаризаційної справи).

22 березня 2009 року забудовники, згідно акту прийому-передачі передали квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 прийняла у власність (а.с. 7 інвентаризаційної справи).

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 95-97), а також згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 3, 4 інвентаризаційної справи) квартира належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 108 288 грн. процентів за користування позикою; 10 152 грн. три проценти річних за прострочення повернення позики; 87 502 грн. 89 коп. інфляційних; 2 059 грн. 43 коп. сплаченого судового збору та 180 грн. витрат, пов'язаних з поданням оголошення в пресі (а.с. 32).

У поданні державний виконавець Першого ВДВС м. Хмельницький ГТУЮ А.Ю. А.Ю. Шершелюк просив визначити, що частка ОСОБА_6 у спільному майні, а саме квартирі АДРЕСА_1 становить 1/2 частину (а.с. 42-44).

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця Першого ВДВС м. Хмельницького Головного територіального управління юстиції про визначення частки у спільному майні подружжя, суд виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, яка оплатила кошти у сумі 344 228,50 грн. згідно договору №12 від 11 травня 2007 року, що підтверджується квитанцією від 16 травня 2007 року, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 За таких обставин суд не визнав квартиру спільною сумісною власністю подружжя.

З таким висновком колегія суддів Апеляційного суду Хмельницької області погоджується.

Оскільки, судом встановлено що, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, визнати її спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 не є можливим.

В матеріалах справи відсутні докази, які спростовують недостовірність, за словами апелянта, квитанції від 16 травня 2007 року, за якою ОСОБА_3 сплатила гроші за фінансування квартири.

Посилання апелянта, що судом не взято до уваги, що квартиру було набуто під час шлюбу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 2 квітня 2009 року, є необґрунтованим.

Із договору про участь у ФФБ №12 про залучення інвестиційних коштів на будівництво житла від 11 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та фондом фінансування будівництва - товариство з обмеженою відповідальністю «фінансова компанія «Лістинг», вбачається, що ОСОБА_3 проінвестувала будівництво квартири АДРЕСА_1 (а. с. 8-10 інвентаризаційної справи).

Зазначене спростовує, що вказана квартира є об'єктом сумісної власності подружжя.

Ні державний виконавець, ні апелянт не навели доказів, які б підтверджували, що вказана квартира є об'єктом сумісної власності подружжя, що ОСОБА_6 вносив кошти за зазначену квартиру чи іншим чином (працею) приймав участь у її придбані, що її частина є його особистою власністю.

Не може бути підставою для скасування рішення суду, розгляд суддею подання державного виконавця у строк більший, ніж визначено ЦПК України.

Необґрунтованим є посилання апелянта, що судом першої інстанції не взято до уваги ч. 2 ст. 331 ЦК України, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постановах 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має застосовуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки ухвала суду правильна, обґрунтована, відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвала суду відповідає обставинам справи, постановлена з порушенням вимог процесуального права, колегія суддів вбачає підстави для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 312, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: /підпис/ А.В. Купельський

Суддя: /підпис/ Т.В. Спірідонова

Суддя: /підпис/ Т.О. Янчук

З оригіналом згідно:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області А.В. Купельський

___________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: Логінова С.М. Категорія: ухвала

Доповідач: Купельський А.В.