Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства «Медіт-Сервіс» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 18 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що працював на посаді водія у приватному підприємстві «Медіт-Сервіс» (далі - ПП «Медіт-Сервіс») з

01 вересня 2009 року по 29 вересня 2014 року.

Зазначав, що при його звільненні з ним не був проведений повний розрахунок, а саме не була виплачена компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 01 вересня 2009 року по 29 вересня 2014 року, а тому просив стягнути з ПП «Медіт-Сервіс» зазначену компенсацію у розмірі 5 773 грн 04 коп.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18 серпня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем не було допущено порушення прав ОСОБА_4 на виплату належної йому компенсації за невикористану відпустку при звільненні за період роботи з

01 вересня 2009 року по 29 вересня 2014 року.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

За правилами ч. 1 ст. 47 КЗпП Українивласник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.23 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 працював на посаді водія автобуса у ПП «Медіт-Сервіс» з 01 вересня 2009 року.

Відповідно до наказу від 29 вересня 2014 року № 62 був звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з розрахунково-платіжною відомістю № НЗП-000018 за вересень 2014 року та відомістю на виплату грошей № ВЗП-000063 за вересень

2014 року ОСОБА_4 було нараховано всі суми, які підлягали йому до виплати при звільненні, в тому числі компенсація за дні невикористаної відпустки за період роботи з 01 вересня 2009 року по 29 вересня 2014 року.

При цьому судами встановлено, що ОСОБА_4 відмовився отримувати розрахунок згідно вказаних документів, про що був складений акт про відмову від підпису на отримання коштів від 29 вересня 2014 року в присутності свідків (а.с. 18).

11 грудня 2014 року ОСОБА_4 було направлене письмове повідомлення з проханням звернутися та отримати компенсацію за невикористану відпустку.

Компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 01 вересня 2009 року по 29 вересня 2014 року ОСОБА_4 отримав у березні 2015 року (а.с. 26).

Враховуючи зазначене, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо правильності розрахунку компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_4 за період роботи з 01 вересня

2009 року по 29 вересня 2014 року та відповідності його Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову є законним та обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі були предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 липня

2016 року, ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 18 серпня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Т.О.Писана