"11" січня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Гаврилової О.В.,
при секретарі Томіленко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики в розмірі 154200,00грн. та 3% річних у розмірі 9987,09грн.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що в 25.06.2014 року ОСОБА_2 під розписку отримала від ОСОБА_1 гроші в розмірі 6000,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 21.10.2016р. є еквівалентом 154200,00грн. Відповідно до вказаної розписки кінцевою датою повернення боргу є 25.08.2014р. На протязі 2014-2016 років позивач неодноразово пред'являла відповідачу усну вимогу, згідно розписки та положень діючого цивільного законодавства, щодо повернення заборгованості, яку відповідач проігнорувала. До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушила взяті на себе зобов'язання, що є підставою звернення позивача з вимогою про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики та 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила справу розглядати у її відсутність, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання неодноразово не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань не надала.
З урахуванням положень ст. ст. 74-77, 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про правовідносини сторін по справі, для її розгляду по суті заочно.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Судом встановлено, що 25.06.2014р. ОСОБА_2 отримала безпосередньо від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 6000,00 доларів США, та зобов'язалась повернути зазначену суму ОСОБА_1 25.08.2014р., що підтверджується розпискою відповідача, оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с.23).
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач не виконала взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти позивачу не повернула, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних в матеріалах справи доказів.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Згідно роз'яснень, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009р., суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведення іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним барком України на день ухвалення рішення.
На 11.01.2016р., тобто на день ухвалення рішення, офіційний курс Національного банку України становить 2718,6833грн. за 100,00 доларів США.
Таким чином, на день ухвалення рішення, сума боргу за договором позики становить 163121,00грн. (6000,00 х 27,186833).
Виходячи з наведеного та положень ст.11 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 154200,00грн. та 9987,09грн. - три проценти річних за прострочення виконання боргового зобов'язання.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1641,87грн.
На підставі викладеного, ст. 526, 530, 533, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст. 3, 10, 11, 57-60, 74-77, 88, 169, 179, 208-209, 212-215, 224-226, 232, 294 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 154200,00 грн., три проценти річних в розмірі 9987,09грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1641,87грн., а всього суму в розмірі 165828,96грн. (сто шістдесят п'ять тисяч вісімсот двадцять вісім гривень дев'яносто шість копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.