АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3701/17Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/789/916/17 Доповідач - Ходоровський М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ходоровського М.В.

суддів - Фащевська Н. Є., Щавурська Н. Б.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю представників сторін Бориса Т.Т., ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства здоров'я України" - Бориса Тараса Тарасовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 червня 2017 року по справі за позовом ДВНЗ "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського" до ОСОБА_4 про стягнення коштів за навчання

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2017 року ДВНЗ "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства здоров'я України" звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів затрачених на навчання в розмірі 124841,75 грн.

Позивач зазначив, що 01.09.2008р. між сторонами було укладено угоду №55 про підготовку фахівця з вищою освітою. Даною угодою передбачено обов'язок відповідача після закінчення навчання відпрацювати три роки у закладі охорони здоров'я, куди випускник буде направлений за розподілом, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до бюджету вартість навчання. Після закінчення навчання відповідача в університеті, на підставі протоколу засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ТДМУ в червні 2014 року від 16.01.2014р., відповідач направлена на роботу у Коростенську центральну міську лікарню Житомирської обласної державної адміністрації на посаду лікаря-терапевта. Наказом ректора Університету від 26.06.2014р. на підставі результатів державних екзаменів присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом. Згідно наказу головного лікаря Коростенської центральної міської лікарні №73 від 01.08.2014 року відповідача було прийнято на роботу на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Терапія» з 01.08.2014 року до 31.07.2017 року. В подальшому відповідно до наказу головного лікаря Коростенської центральної міської лікарні №676 від 31.07.2016 року відповідача було звільнено з 31.07.2016 року із займаної посади з інтернатури, по закінченню заочного циклу. Проте відповідно до листа Управління охорони здоров"я Житомирської обласної державної адміністрації №2793-10 від 05.09.2016 року та інформації Коростенської центральної міської лікарні №428 від 24.02.2017 року після закінчення навчання в інтернатурі відповідач не приступила до роботи за місцем призначення без поважних причин.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 червня 2017 року в задоволенні позову ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського до ОСОБА_4 про стягнення 124841,75 гривень витрат на навчання відмовлено.

В апеляційній скарзі ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У судовому засіданні представник ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського - Борис Т.Т. апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 заперечив відносно апеляційної скарги та пояснив, що рішення суду є законним, обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову та керуючись принципами верховенства права, суд першої інстанції вірно виходив з того, що положення угоди, відповідно до якої передбачено відшкодування вартості навчання формувались відповідно до ст.52 ЗУ "Про освіту", яка була виключена із ЗУ "Про освіту" 01.07.2014 року, а тому вимоги про стягнення коштів за навчання до задоволення не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Судом встановлено, що на підставі рішення приймальної комісії від 31 липня 2008 року наказом ректора Університету № 94 від 31 липня 2008 року ОСОБА_4 зараховано студентом першого курсу медичного факультету Університету.

1 вересня 2008 року між Університетом та ОСОБА_4 укладено Угоду № 55 про підготовку фахівців з вищою освітою.

Згідно умов укладеної Угоди Відповідач зобов'язалася прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку.

На виконання умов укладеної Угоди згідно Протоколу засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Університет в червні 2014 року, 16 січня 2014 року постановлено направити ОСОБА_4 як молодого спеціаліста 2014 року на роботу в Коростенську центральну міську лікарню Житомирської обласної держаної адміністрації на посаду лікаря - терапевта.

Із пропозицією щодо працевлаштування ОСОБА_4 була ознайомлена та згідна, про що свідчать її підписи в Обліковій картці випускника Університету та Картці працевлаштування випускника (а.с. 25, 26).

Окрім цього, направлення на роботу № 02010830/034 їй було вручено особисто, про що свідчить її підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників 2014 року (а.с. 27-30).

Наказом ректора Університету № 106-ДМ від 26 червня 2014 року на підставі результатів державних екзаменів і відповідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії ОСОБА_4 присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом (а.с. 31).

Згідно наказу головного лікаря Коростенської центральної міської лікарні №73 від 01 серпня 2014 року ОСОБА_4 було прийнято на роботу на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Терапія» з 01.08.2014 року до 31.07.2016 року, 31.07.2016 року - звільнено з посади лікаря-інтерна у зв'язку із закінченням інтернатури згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до листа Управління охорони здоров'я Житомирської обласної державної адміністрації № 2793-10 від 05.09.2016 та інформації Коростенської центральної міської лікарні № 428 від 24.02.2017 після закінчення навчання в інтернатурі ОСОБА_4 не приступила до роботи за місцем призначення без поважних причин (а.с. 35, 36).

Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року вартість навчання ОСОБА_4 становить 76 725,86 грн.

Крім цього, згідно довідки про доходи № 07/6339 від 14 грудня 2016 року, виданої на ім'я ОСОБА_4, за період навчання в Університеті з вересня 2008 року по липень 2014 року їй було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 48 115,89 грн. (а.с. 38).

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі освітні послуги.

Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення).

Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною на час вступу відповідача до університету) було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Однак, ця частина статті 52 була виключена із Закону України «Про освіту" у зв'язку із прийняттям Закону №1556-VІІ від 01.07.2014р. «Про вищу освіту».

Згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, норма Закону, на яку посилається позивач у позовній заяві, на час звернення із позовом до суду, була не чинна.

Також є нечинним Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22.08.1996р, що приймався на виконання ч.2 статті 52 Закону України "Про освіту".

Безпідставним є посилання апелянта на невиконання відповідачем умов договору, і як наслідок, відповідальність за невиконання договірних зобов'язань.

Згідно Типової угоди №55 від 1 вересня 2008 року, відповідач зобов'язується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод.

Тобто, умовами угоди передбачено відповідальність студента лише за відмову їхати за призначенням. Відповідач не відмовлявся їхати за призначенням (дана обставина позивачем не заперечується і підтверджена матеріалами справи. За не відпрацювання студентом трьох років за направленням жодної відповідальності угодою не передбачено. Змін та доповнень до угоди не вносилось.

У заяві відповідача від 02 липня 2008 року до позивача про допуск до вступних екзаменів також йдеться лише про зобов'язання повернути затрачені державою кошти на навчання у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом (а.с. 10).

Тому, положення Цивільного кодексу України, щодо відповідальності відповідача, у формі відшкодування вартості навчання, за невиконання договірних зобовязань не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Одними із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

З огляду на це з Типової угоди №55 від 01 вересня 2008 року випливає, що Вищий заклад освіти зобов'язується забезпечити студентові місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації.

Згідно статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Також слід зазначити, що згаданий у п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМУ №992 від 22.08.1996р. встановлений порядок, згідно якого випускник має відшкодувати вартість навчання, не існує.

Пунктом 4 постанови Кабміну від 22.08.96 р №992 Мінфіну разом з Міносвіти, Мінекономрозвитку, Мін'юстом і Нацбанком доручено розробити та затвердити Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування.

На даний час зазначений Порядок не затверджений. А тому для визначення конкретної суми, яку позивач просить стягнути з позивача не існує нормативного підґрунтя. І, як наслідок, суд не може взяти до уваги наданий позивачем розрахунок фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014року.

Виходячи із засад справедливості, колегія суддів прийшла до висновку, що стягнення коштів за навчання ставить в істотні не рівні права студентів, які закінчили навчальні заклади до прийняття Закону України № 1556-VІІ від 1 липня 2014 року і які продовжують навчання після прийняття цього Закону, а також порушують норму конституційного права на вільний вибір місця подальшої роботи осіб, які закінчили вищі навчальні заклади.

Статтею 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до цього принципу, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зроблені висновки, що апелянтом не доведено, що ОСОБА_4 порушила свої зобов'язання перед навчальним закладом.

Враховуючи вищенаведене, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319, 324, 325 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства здоров'я України" - Бориса Тараса Тарасовича відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Ходоровський