Справа № 697/108/16-ц
№ пров. 2/697/9/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року

Канівський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючого - судді Льон О.М.

за участю секретаря с/з - Дрянової Н.В.

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_5

представника відповідача - ОСОБА_6

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Шатило Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому в м. Каневі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Любов Адамівна, про визнання недійсним договору довічного утримання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась у Канівський міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А., про визнання недійсним договору довічного утримання. Свій позов обґрунтовує тим, що, 12.01.2007 її чоловік ОСОБА_8,1929 р.н., який перебував з нею в зареєстрованому шлюбі, як відчужувач уклав договір довічного утримання із ОСОБА_5 як набувачем, посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А..

Позивач просить суд визнати недійсним договір довічного утримання відповідно до ст.229 ЦК України, який укладений внаслідок помилки з боку відчужувача ОСОБА_8, який помилявся щодо істотних умов договору та не вказав обов'язки набувача здійснювати довічне утримання позивача, позбавив свою дружину ОСОБА_2 права користуватись будинком АДРЕСА_1.

Крім цього, під час укладення договору довічного утримання в порушення вимог ч.2 ст. 747 ЦК України, не було визначено частки позивача, як співвласника у спільному майні або порядку користування цим майном між співвласниками; в порушення вимог ст.750 ЦК України не було обумовлено порядок користування позивачем вказаним житловим будинком.

Також позивачем, як на підставу визнання оспорюваного правочину недійсним вказано, що позивач 12.01.2007 року не була присутня у державного нотаріуса Шатило Л.А. та не підписувала заяву про надання згоди чоловіку ОСОБА_8 укладати договір довічного утримання, у зв'язку з чим їй невідомо про права та обов'язки, які визначались даним правочином.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в ньому та пояснив, що весною 2006 року позивач повідомила йому про те, що вони з чоловіком домовились, що ОСОБА_5 буде їх утримувати. Коли в 2014 році позивач повідомила йому про конфлікт з дружиною відповідача, вони звернулись до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, але примирились і залишили позов без розгляду в 2015 році. Після смерті ОСОБА_8 було домовлено з відповідачем, що позивач продовжує проживати в будинку, але знову виникли непорозуміння з відповідачем. В період з 2007 до 2014 подружжя ОСОБА_8 не скаржились йому на неналежне утримання відповідачем.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав, надавши письмові заперечення (а.с.38-44 т.1) та заяву про застосування строків позовної давності (а.с.43 т.2), в якій вказав, що згода на укладення чоловіком ОСОБА_8 договору довічного утримання була надана позивачем 12.01.2007 року у вигляді письмової заяви, посвідченої нотаріусом, а тому позивач була обізнана про укладення договору довічного утримання саме 12.01.2007, з якого вже минуло дев'ять років. Просить суд застосувати до позовних вимог про визнання недійсним договору довічного утримання сплив позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнав, просить суд відмовити в позові.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. в судове засідання не з'явилась, надала заяву в якій просить суд проводити розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечує. У попередніх судових засіданнях пояснила, що в 2007 році під час консультації з приводу укладення договору довічного утримання нею було встановлено, що житловий будинок з надвірними спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 535 кв.м. у АДРЕСА_1 належить ОСОБА_8, на якого оформлені правовстановлюючі документи, тому пояснила подружжю ОСОБА_8, що вони мають право визначити частки майна, які є в їх спільній сумісній власності подружжя або визначити порядок користування будинку. При цьому подружжя ОСОБА_8 відмовились визначати частки майна, яке є в їх спільній сумісній власності подружжя, оскільки це тягне додаткові витрати на оформлення документів та визначили порядок користування будинку, яким ОСОБА_2 продовжує після укладення договору довічного утримання користуватись будинком, а у разі смерті відчужувача, ОСОБА_5 зобов'язаний надати їй право довічного проживання у будинку, про що до умов договору було внесено пункт 3.2.3. Такий порядок визначення порядку користування будинку відповідає вимогам ст.66 СК України, де не встановлено спеціальної форми укладення договору порядку користування спільним сумісним майном подружжя. Позивач надала письмову згоду 12.01.2017 чоловіку ОСОБА_8 укладати договір довічного утримання, справжність її підпису було посвідчено та зареєстровано в реєстрі, після чого сторони договору підписали договір довічного утримання. За життя відчужувач не звертався до суду з позовом про визнання недійсним вказаного договору.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

12 січня 2007 року ОСОБА_8 (відчужувач) та ОСОБА_5 (набувач) був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 1-98 (а.с.64-65 т.1).

У преамбулі договору вказано, що його сторони, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину) уклали договір довічного утримання (догляду).

Відповідно до п.1.1 та 1.2 вказаного договору ОСОБА_8 передав, а відповідач ОСОБА_5 отримав у власність житловий будинок з надвірними спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 535 кв.м. у АДРЕСА_1.

Пунктом 1.3 вказаного договору передбачено, що вказаний житловий будинок належить ОСОБА_8 на підставі договору про індивідуальне житлове будівництво, посвідчене 17.12.1969 Канівською державною нотаріальною конторою за реєстром №-1285 та зареєстровано в Канівському виробничому відділі Черкаського обласного БТІ за реєстром №-2397 від 10.09.1980.

Пунктом 1.4. вказаного договору відчужувач стверджує, що на момент укладення договору довічного утримання щодо вказаного будинку не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. Треті особи не мають права на будинок.

Пунктом 2.1-2.2 вказаного договору передбачено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачу ОСОБА_8 і оцінюється сторонами в сумі однієї мінімальної заробітної плати. Утримання визначається сторонами у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням); надання побутових послуг; забезпечення належними лікувальними засобами.

Пунктом 3.2.3 вказаного договору визначено, що сторони домовились, що у разі смерті відчужувача, тобто ОСОБА_8, набувач надає право довічного проживання у будинку, який відчужується за цим договором - ОСОБА_2.

Згідно п.4.8 договору зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей Договір не носить характеру уявного чи удаваного правочину.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність жилий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 2 ст. 747 ЦК України якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Статтею 748 ЦК України зазначено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1-3 ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Така згода на укладення договору довічного утримання була надана позивачем, що підтверджується письмовою заявою від 12 січня 2007 року в якій ОСОБА_2 вказала, що укладення даного договору відповідає інтересам сім'ї та погодилась із тим, щоб умови договору довічного утримання визначались її чоловіком самостійно. Справжність підпису в заяві позивача засвідчила державний нотаріус Шатило Л.А., що зареєстровано в реєстрі за № 1-96 (а.с. 73 т.1).

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 24.12.2015 відділом ДРАЦС по місту Каневі Канівського міськрайонного управління юстиції (а.с.50 т.1) вбачається, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Каневі, у зв'язку з чим, відповідно до ч.2 ст.755 ЦК України дія договору довічного утримання припинена.

З матеріалів справи, зокрема копії накладної, виданої ФОП ОСОБА_9 від ІНФОРМАЦІЯ_1 та копії накладної від 24.12.2015, виданої ПП ОСОБА_10 (а.с. 51-52 т.1) підтверджуються витрати відповідача ОСОБА_5 на поховання відчужувача ОСОБА_8, чим виконано обов'язок набувача, передбачений ч.3 ст.749 ЦК України.

Посилання позивача на те, що у договорі довічного утримання не вказана частина будинку, якою вона має право користуватись після смерті чоловіка є безпідставним, поскільки п.3.2.3 оспорюваного договору на набувача ОСОБА_5 (відповідача) покладено обов'язок надати право довічного проживання у даному будинку позивачуОСОБА_2.

Допитана в суді в якості свідка позивач ОСОБА_2 підтвердила, що разом з чоловіком були в нотаріуса з наміром укласти договір про догляд їх ОСОБА_5 до смерті, після чого він отримає житловий будинок. Не заперечує, що вони з чоловіком заходили в кабінет нотаріуса, чоловік ставив підпис, але вона не зрозуміла суть угоди та не пам'ятає чи підписувала заяву. В той же час підтвердила, що дружина відповідача готувала їжу та приносила їм додому, ОСОБА_5 оплачував роботу за перекриття даху будинку, збудував огорожу будинковолодіння за власний рахунок, здійснив витрати на поховання її чоловіка. Після смерті чоловіка вона проживає в будинку одна і не бажає, щоб її доглядав відповідач.

Допитаний у суді в якості свідка відповідач ОСОБА_5 пояснив, що ініціатором укладення договору довічного утримання була саме позивач ОСОБА_2, поскільки в них не було близьких родичів, а в 2007 році їм потрібно було проводити ремонтні роботи в будинковолодінні, доглядати за ОСОБА_8, який хворів. Підтверджує, в його присутності та його дружини, подружжя ОСОБА_8 в нотаріуса визначили порядок користування будинку, а саме, що ОСОБА_2 продовжує після укладення договору користуватись будинком, а у разі смерті відчужувача, він зобов'язаний надати їй право довічного проживання у будинку, що було внесено до умов договору. Вказує, що після укладення договору він належним чином виконував покладені на нього обов'язки, а саме забезпечив відчужувача та його дружину житлом в будинку АДРЕСА_1; надавав щоденно ОСОБА_8 триразове харчування; надавав побутові послуги; забезпечував відчужувача лікувальними засобами. За час дії договору відповідач за вимогою ОСОБА_11 були надані побутові послуги щодо будинковолодіння, які полягали у проведенні у 2007 році ремонту даху будинку ( витрати на придбання матеріалів склали 7000 грн., на оплату виконаної роботи 7155 грн.); у 2008-2009 роках було збудовано огорожу ( витрати на матеріали склали 3035 грн., на оплату роботи 10000 грн.); у 2010 році в будинку зроблено капітальний ремонт всіх кімнат (витрати склали 10000 грн.); у 2011 році до будинку було проведено водогін ( витрати склали 7000 грн.); у 2012 році для ОСОБА_8 за кошти відповідача було придбано холодильник „Дніпро" вартістю 2 400 грн.; у 2013-2014 роках проведено зовнішній ремонт будинку ( витрати склали 10 000 грн.). При цьому, протягом восьми років дії договору від відчужувача ОСОБА_11 та його дружини не надходило жодних скарг чи зауважень про порушення ним умов договору довічного утримання. Після смерті ОСОБА_8 він взяв на себе всі витрати на поховання, що не заперечувала позивач. На даний час він не перешкоджає позивачу проживати в будинку довічно.

Допитана в суді свідок ОСОБА_12, яка є дружиною відповідача, пояснила, що в 2007 році позивач запропонувала їх сім'ї доглядати її чоловіка, на що вони погодились. Вона особисто з чоловіком були присутні в нотаріуса, де подружжя ОСОБА_8 визначили порядок користування будинку, а саме, що позивач продовжує після укладення договору користуватись будинком, а у разі смерті ОСОБА_8, ОСОБА_5 зобов'язаний надати їй право довічного проживання у будинку, після чого позивач надала письмову згоду на укладення договору та був підписаний договір особисто ОСОБА_8 та ОСОБА_5. Підтверджує, що з 2007 року вони з чоловіком доглядали за ОСОБА_8, купували продукти харчування, вона готувала їжу, обробляла город, за кошти ОСОБА_5 було проведено ряд ремонтних робіт будинковолодіння, оплачено послуги доглядальниці за відчужувачем, витрати на його поховання. Після смерті ОСОБА_8 позивач продовжує проживати в будинку і висловила вимогу, щоб вона з чоловіком до будинку не приходили.

Допитана в суді свідок ОСОБА_13 підтвердила, що на прохання ОСОБА_5 в кінці 2015 року протягом трьох тижнів постійно доглядала за ОСОБА_8, після смерті якого припинила перебування в будинку. Підтверджує, що позивач постійно сварилась, безпідставно викликала поліцію, телефонувала ОСОБА_4 і надумано скаржилась на неї.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_14 підтвердив, що в 2007-2008 роках ОСОБА_5 проводив ремонтні роботи в будинку, де проживали подружжя ОСОБА_8, у зв'язку з чим він на його прохання привозив шифер, нерідко допомагав по господарству, за що ОСОБА_5 розраховувався з ним власними коштами. Підтверджує, що особисто бачив як дружина ОСОБА_5 постійно приносила продукти харчування подружжю ОСОБА_8, доглядала за ними.

Допитана в суді свідок ОСОБА_15, яка є тещею ОСОБА_4, пояснила, що зі слів позивача ще з 2007 року їй відомо, що відповідач має доглянути їх з чоловіком до смерті, але на даний час її не доглядає. Протягом часу з 2007 року вона рідко спілкувалась з позивачем, яка до цього часу претензій до відповідача не висловлювала. На даний час вона часто відвідує позивача, яка проживає одна в АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові № 6-2953цс15 від 13.04.2016 року, в якій суд визначив підстави для застосування судами положень ст.229 ЦК України та зазначив наступне:

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

У справі, яка є предметом розгляду позивач та її представники не довели належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття відчужувачем ОСОБА_8 та його дружиною ОСОБА_2 фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Виходячи із принципу змагальності сторін закріпленому у ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому, оцінюючи представлені у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що з часу укладення оспорюваного договору 12.01.2007 до моменту звернення позивача до суду минуло дев'ять років, позивач ОСОБА_2 та відчужувач ОСОБА_8 усвідомлювали зміст договору, їх волевиявлення було свідомим, посилання позивача на те, що про договір довічного утримання вона вперше дізналась в ході судового розгляду цивільної справи № 697/3090/14-ц в у 2015 році Канівському міськрайонному суді за позовом ОСОБА_8 про розірвання вказаного договору спростовується власноруч підписаною заявою до нотаріуса від 12.01.2007, показами позивача та відповідача в якості свідків, показами свідка ОСОБА_12.

Крім того, як встановлено судом позивач не зверталась до суду з вимогою про поновлення пропущеного строку позовної давності.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного суд, прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання слід відмовити в зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Понесення відповідачем судових витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги підтверджені розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу, актом приймання передачі виконаної роботи, квитанцією про сплату від 23.12.2016, договором про надання правової допомоги адвокатом (а.с. 27 т.1, а.с.40-42 т.2) та складають 9900 грн..

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 9900 грн., суд враховує, чи була надана відповідачу правова допомога в необхідному для такої оплати обсязі (час знаходження в судових засіданнях, час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та час ознайомлення з матеріалами справи в суді), чи не перевищує ця плата граничні розміри компенсації таких витрат.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, яка надана адвокатом ОСОБА_6 про кількість робочого часу, затраченого у зв'язку з веденням даної справи вказано, що ним було затрачено на вказану справу 15 год. 30 хв. робочого часу, що становить за його розрахунками 9920 грн., з яких фактично оплачено 9900 грн.. Однак, зазначений адвокатом в розрахунку затрачений час та вчинені дії не відповідають часу фактично наданої правової допомоги та відповідно діям вчинених адвокатом, а тому на думку суду підлягає зменшенню розмір такої допомоги.

Так, з матеріалів справи вбачається, що час в судових засіданнях, в яких брав участь представник відповідача становить 6 год., а також подано письмові заперечення з правовим обґрунтуванням спору, який за своєю суттю не потребує таких значних часових затрат як 9 годин (2 год. для вивчення матеріалів та 7 год. для підготовки процесуальних документів). А тому, з врахуванням наведених обставин справи, суд приходить до висновку, що адвокатом на надання правової допомоги відповідачу було фактично затрачено загалом 8 годин 30 хвилин робочого часу. Таким чином, відповідно розмір витрат на цю допомогу, який підлягає стягненню з позивача ОСОБА_2 в користь відповідача ОСОБА_5 становитиме 5440 грн. (8,5 год.х1600 грн.)х 40%).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215,217,229, 256, 257, ч. 4 ст. 267, ст. 744,755 ЦК України, ст. ст. 10, 57-60, 88,212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Любов Адамівна, про визнання недійсним договору довічного утримання - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати на правову допомогу в сумі 5440 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Черкаської області через Канівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий О . М . Льон