АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1080/17 Справа № 202/6503/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бєсєда Г. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, мотивуючи тим, що від спільного проживання з відповідачем має сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначала, що син проживає з нею, ОСОБА_3 у добровільному порядку матеріального допомоги на утримання сина не надає, хоча й має стабільний дохід.

Вказувала, що на користь третіх осіб аліменти з відповідача не стягуються, у зареєстрованому шлюбі він не з ким не перебуває.

Посилаючись на те, що вона не працює, ніякого доходу, окрім матеріальної допомоги, отриманої ще до народження дитини у відділі праці та соціального захисту, немає, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, починаючи з 21 жовтня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про зміну рішення суду та повне задоволення її позову, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).

Згідно ч.3 ст.181, ч.1 ст.183, ч.1 ст.184 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, передбачені ст.182 СК України.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають спільну дитину - малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Сторони по справі у зареєстрованому шлюбі не перебувають.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості та вірно виходив з того, що відповідач є батьком дитини, має дохід, а тому повинен приймати участь у матеріальному забезпеченні своєї дитини.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

У відповідності до ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України „Про охорону дитинства").

Так, ст.180 СК України покладає обов'язок на батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Аналогічне роз'яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, надане Пленумом Верховного Суду України в п.17 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, відповідно до якого, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не у повній мірі дослідив обставини справи колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються оскаржуваним рішенням.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що дитина хворіє у зв'язку з чим перебуває на диспансерному обліку не можуть слугувати підставою для зміни рішення, оскільки цей факт було враховано судом першої інстанції.

Крім того, ст.185 СК України передбачає участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що розгляд справи ускладнює та обставина, що відповідач не є чоловіком позивачки є хибними.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що її брат є інвалідом і тому не має можливості надавати їй матеріальну допомоги не можуть слугувати підставою для задоволення її апеляційної скарги та на мають відношення до даної справи.

Окрім того, апеляційний суд роз'яснює, що сторони не позбавлені права в майбутньому на звернення до суду з позовом про зміну розміру стягуваних аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану однієї з сторін, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них, а позивачка також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача і додаткових витрат на дитину, якщо є на те будуть наявні законні підстави.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.