АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/2/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

у складі: головуючого судді Купельського А.В.,

суддів: Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

за участю: секретаря Лапка Ю.В.,

сторін: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27 січня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4, ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - виконавчий комітет Хмельницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - виконавчий комітет Хмельницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд звернути стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м. (далі - житловий будинок), і земельну ділянку площею 0,15 га за вказаною адресою (далі - земельна ділянка), які належать ОСОБА_4 на праві власності, шляхом продажу предмета іпотеки банком з укладенням від імені останньої договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням ПАТ КБ «ПриватБанк» витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням банком кадастрового номера земельної ділянки, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, - для погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором № НМІВGA00007952 від 5 лютого 2008 року (далі - кредитний договір) у розмірі 125084 долари 96 центів США.

Також ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд виселити відповідачів разом з малолітніми дітьми з житлового будинку.

ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що за умовами кредитного договору Банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 45000 доларів США на строк до 4 лютого 2028 року під 12 % річних, а в забезпечення виконання останнім обов'язків за кредитним договором ОСОБА_4 за іпотечним договором від 5 лютого 2008 року (далі - договір іпотеки) передала банку в іпотеку житловий будинок і земельну ділянку. ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов'язань зі сплати кредиту, процентів і комісії, внаслідок чого нарахована неустойка і Банк вправі достроково стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором, одержавши задоволення за рахунок предмета іпотеки, що є підставою для виселення з житлового будинку всіх мешканців.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2014 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що на час укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 договору іпотеки в житловому будинку проживав і був зареєстрований малолітній ОСОБА_9, а оскільки органом опіки та піклування не надавалась згода на укладення цього договору, то в силу ст. 224 ЦК України вимоги позивача ґрунтуються на нікчемному правочині.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, зазначили, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував закон (ст.ст. 17, 18 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-ІІІ); ст. 177 СК України), який підлягав застосуванню, неправильно витлумачив застосований закон (ст. 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-ІV «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (далі - Закон № 2623-ІV), ст.ст. 71, 224 ЦК України) та не дотримався положень ст. 212 ЦПК України.

У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Встановлено, що 5 лютого 2008 року закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», яке в подальшому змінило свою назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав останньому кредит у розмірі 56000 доларів на строк до 4 лютого 2028 року включно під 12 % річних.

Із наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 кредитних коштів 45000 доларів США останній одержав у Банку на споживчі цілі, а 11000 доларів США мали бути спрямовані Банком на щорічну сплату позичальником страхових платежів за договором страхування іпотечного майна та договором особистого страхування.

Сторони визначили, що Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк мав надіслати позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 домовилися, що останній сплачує Банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від їх суми, а у випадку порушення позичальником строків повернення кредиту він сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. При порушенні ОСОБА_1 строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, він зобов'язався сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн. +5 % від суми позову.

У випадку: затримки сплати позичальником частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 %; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми кредиту; іншого істотного порушення умов даного договору, - Банк на власний розсуд мав право розірвати кредитний договір. При цьому позичальник зобов'язався повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду та проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором. В такому випадку Банк мав право стягнути кредит шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

5 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу. В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 передала Банку в іпотеку житловий будинок і земельну ділянку.

У 2009-2013 роках із грошових коштів, які направлялись на сплату ОСОБА_1 чергових страхових платежів (11000 доларів США), Банк перерахував страховику - закритому акціонерному товариству «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» 1721 долар 41 цент США.

З 11 жовтня 2008 року Банк в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитом до 15,12 % річних, а з 2009 року ОСОБА_1 не виконує належним чином грошового зобов'язання за кредитним договором.

2 серпня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 та малолітнім ОСОБА_8 ОСОБА_5, письмову вимогу від 24 липня 2013 року № 30.1.0.0/2-641 про усунення порушення грошового зобов'язання за кредитним договором. При цьому Банк попередив останніх про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання ними порушеного зобов'язання та звільнення квартири.

Станом на 3 вересня 2013 року заборгованість ОСОБА_1, за кредитним договором становить 76569 доларів 17 центів США та 6740 грн. 92 коп., з яких 46370 доларів 15 центів США - неповернутий кредит, 30199 доларів 02 цента США - проценти, 6740 грн. 92 коп. - винагороди за резервування ресурсів.

Крім того, Банк нарахував пеню за порушення позичальником грошового зобов'язання в розмірі 333070 грн. 26 коп. і штраф у сумі 47829 грн. 97 коп. (фіксована частина - 250 грн., процентна складова - 47579 грн. 97 коп.). Загальний розмір неустойки склав 380900 грн. 23 коп.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними в справі письмовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.ст. 572, 575 ч. 1 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Як передбачено частинами 1 і 3 статті 33 Закону № 898-IV, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У відповідності до ч. 1 ст. 39 Закону № 898-IV у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 38 № 898-IV якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону № 898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містяться у ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

Суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_1, не виконав грошового зобов'язання за кредитним договором.

Разом із тим, відмовляючи в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд припустився помилки.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

В силу ч. 3 ст. 17, ч. 3 ст. 18 Закону № 2402-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних відносин) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Аналогічні положення містяться у ст. 177 СК України.

З приписів ст. 12 Закону № 2623-ІV (в редакції на час виникнення спірних відносин) убачається, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 44 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (статті 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку, що правочин є нікчемним у силу ст. 224 ЦК України, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересів дитини без дозволу органу опіки та піклування, а згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

ОСОБА_4 є прабабусею малолітнього ОСОБА_8, який на час укладення сторонами договору іпотеки (5 лютого 2008 року), не досяг десяти років.

Іпотекодавець ОСОБА_4 не є опікуном малолітнього ОСОБА_8, тому на неї не поширюються обмеження, передбачені ст. 71 ЦК України.

Не врахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що договір іпотеки є нікчемним в силу ст. 224 ЦК України.

Довідки комітету самоврядування населення мікрорайону Лезнево від 24 січня 2008 року № 99 і від 10 грудня 2012 року № 54 (а.с. 33, 132), вказують на те, що на час укладення сторонами договору іпотеки діти не були зареєстровані в житловому будинку.

Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області, яке відповідно до приписів Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади з питань реєстрації, своїми довідками від 6 березня 2014 року (а.с. 148), від 20 березня 2014 року (а.с. 169) також підтвердило відсутність реєстрації малолітнього ОСОБА_8, у житловому будинку на час укладення сторонами договору іпотеки.

За змістом п.п. 14.5, 14.7 договору іпотеки (а.с. 30-32) ОСОБА_4 засвідчила, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності і відносно нього відсутні вимоги третіх осіб, у тому числі тих, що не зареєстровані в установленому законом порядку.

Довідки Державної міграційної служби в Хмельницькій області від 25 березня 2014 року (а.с. 174, 175) вказують на те, що на даний час малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_10 зареєстровані в житловому будинку.

Надані відповідачами докази достовірно не вказують, що на час вчинення сторонами договору іпотеки малолітній ОСОБА_10 мав право власності або право користування житловим будинком.

Дана обставина не доведена, тому суд першої інстанції помилково виходив з того, що договором іпотеки порушуються права та інтереси малолітнього ОСОБА_8

До того ж, відповідачі не оспорюють договір іпотеки відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Те, що на даний час малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_9 користуються спірним житловим будинком, не є підставою для відмови в позові банку.

Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» вправі задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, з огляду на указану в іпотечному договорі від 18 лютого 2008 року оціночну вартість предмета іпотеки погоджену сторонами (п. 1.4 договору).

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України у справі 6-1239цс16 від 8 червня 2016 року, №-2839цс16 від 21 грудня 2016 року, які відповідно до ч. 1ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів із житлового будинку суд першої інстанції правильно застосувавши вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР та ст. ст. 39, 40 Закону «Про іпотеку» дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, а позивач як при зверненні до суду, так і під час розгляду справи в суді, не зазначив інше житло, яке має бути надано відповідачу одночасно з виселенням з будинку.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України у справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року по справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року по справі № 6-875цс15, від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-1033цс15, від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-1484цс15, від 16 грудня 2015 року по справі № 6-1469цс15, від 22 червня 2016 року по справі № 6-197цс16, №6-1731цс16.

Крім того, за змістом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (ч. 4 Закону).

При цьому під мораторієм розуміється встановлене законом відстрочення виконання зобов'язань на певний період.

Так як вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що виключає можливість вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

ОСОБА_4, якій належав житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м., підпадає під дію зазначеного Закону.

ОСОБА_3 не проживає та не зареєстрований у житловому будинку, тому позов в частині його виселення не підлягає задоволенню.

Посилання ОСОБА_1 на пропуск банком строку позовної давності, не відповідають закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) /ст. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Згідно до ч. 1 ст. 259, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Укладаючи кредитний договір (п. 5.5), сторони визначили, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється тривалістю 5 років.

ОСОБА_1 не виконує зобов'язання за кредитним договором з 2009 року, а тому позовна давність, встановлена сторонами, на час пред'явлення Банком позову до суду (листопад 2013 року) не сплила.

Заявляючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» неправильно визначив розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Статтею 526 ЦК України установлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1 і 3 статті 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Виходячи з того, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, ПАТ КБ «ПриватБанк» правомірно заявив вимогу про повернення кредиту та процентів у іноземній валюті. Разом із тим, банк не зважив, що положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитним договором, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення комісійної винагороди та неустойки. До того ж, умовами кредитного договору (п.п. 5.1, 5.3) визначено, що позичальник зобов'язався сплатити банку неустойку в гривні.

Також ПАТ КБ «ПриватБанк» всупереч положень ч. 2 ст. 550 ЦК України нарахував штраф (процентну складову) на пеню.

Отже, розмір вимог, що підлягають сплаті Банку з вартості предмета іпотеки станом на 3 вересня 2013 року, становить: 46370 доларів 15 центів США неповернутого кредиту, 30199 доларів 02 цента США процентів, 6740 грн. 92 коп. винагороди за резервування ресурсів, 333070 грн. 26 коп. пені, 250 грн. штрафу (фіксована частина), 30926 грн. 43 коп. штрафу (процентна складова) /76569,17х7,99/+6740,92/х5 :100/, - а всього 76569 доларів 17 центів США і 370987 грн. 61 коп.

При розподілі судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 999428 грн. 80 коп. і задоволено на суму 982775 грн. 28 коп. /76569,17х7,99/+370987,61/, тобто на 98,33% (982775,28х100:999428,80).

Отже, з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід стягнути судовий збір з вимоги майнового характеру в розмірі 3383 грн. 53 коп. (3441х98,33:100).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок («А-1») АДРЕСА_1, загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м. з надвірними будівлями цегляний хлів «Б», цегляний погріб «б») і земельну ділянку площею 0,15 га за вказаною адресою, що належав ОСОБА_4 на праві власності.

Предмет іпотеки підлягає реалізації із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-І// «Про іпотеку», шляхом його продажу публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою особою - покупцем, з отриманням банком витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» кадастрового номера земельної ділянки, а також наданням публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Початкова ціна предмета іпотеки для реалізації - не нижче 328250

грн.

З вартості предмета іпотеки публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» має бути сплачена заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № НМІВСА00007952 від 5 лютого 2008 року, що виникла станом на 3 вересня 2013 року, в розмірі 76569 доларів' 17 центів США і 370987 грн. 61 коп., з яких: неповернутий кредит - 46370 доларів 15 центів США, проценти - 30199 доларів 02 цента США, винагорода за резервування ресурсів - 6740 грн. 92 коп., пеня - 333070 грн. 26 коп., штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 30926 грн. 43 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати в сумі 3383 грн. 53 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: /підпис/ А.В. Купельський

Суддя: /підпис/ Т.В. Спірідонова

Суддя: /підпис/ Т.О. Янчук

З оригіналом згідно:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_11

____________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_14 Категорія:19,27

Доповідач: Купельський А.В.