Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Ліщинська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа : Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що з відповідачем по справі ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі з 03.06.2009 року. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час між сторонами погіршилися відносини, сім»я розпалася оскільки відповідач зловживає спиртним, влаштовує сварки, сторони проживають окремо, примирення з відповідачем не можливе, просить розірвати шлюб та визначити місце проживання сина ОСОБА_3 разом з позивачем, оскільки дитина і так проживає разом з мамою, яка опікується життям та здоров'ям сина, а батько дитини належно ніколи не піклувався про сина.

В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі.

Відповідач позов визнав.

Представник третьої особи, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, згідно довіреності в справі, позовні вимоги стосовно визначення місця проживання малолітньої дитини підтримала.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, висновок представника третьої особи по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Так, судом встановлено, що сторони з 03.06.2009року перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.8).

Встановленим є те, що сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

В судовому засіданні встановлено, що близько двох місяців сторони не підтримують стосунків, проживають окремо.

Встановленим є те, що дитина сторін проживає разом з позивачем і в судовому засіданні відповідач зазначив, що не заперечуватиме проживання сина разом з позивачем..

При вирішенні вказаного спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За ч.3 і ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин чи до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність.

Згідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

На підставі викладеного, враховуючи категоричну позицію позивача щодо розірвання шлюбу та визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження їхнього шлюбу є недоцільним, і це суперечить їх інтересам. Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, суд вважає за можливе шлюб між сторонами розірвати, оскільки підстави для його збереження відсутні, на що було вказано вище в рішенні.

Одночасно з позовною вимогою про розірвання шлюбу, позивач поставить вимогу про визначення місця проживання дитини сторін з мамою.

Так, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір"ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно положень ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У ч. 1 ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно ст.141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини.

В ст.150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так у вказаній статті зазначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Як вказано вище, малолітній ОСОБА_3 проживає разом з мамою, яка повністю контролює його виховання, навчання, матеріальне утримання.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, думку представника Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст.. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі - 551 грн. 20 коп.

Позивач не ставить питання про зміну прізвища після розірвання шлюбу.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 7, 19, 24,56,112,113,141,150,157,159, 160,161,171 СК України, ст.ст.10,60,88,209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який було зареєстровано у відділі ДРАЦС Білоцерківського МРУЮ 03.06.2009 року, актовий запис № 432.

Після розірвання шлюбу прізвище позивача - «ОСОБА_1».

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з мамою ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі - 551 грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя О. Я. Ярмола