Справа № 307/1933/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 січня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря : Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Тячівського районного суду від 21 жовтня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и л а:

Так, 07.05.2008 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKTWGK, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 21885,0 доларів США, який зобовязалася повернути до 05 травня 2028 року та сплатити банку за користування кредитом відсотки у розмірі 15 % річних від суми залишку заборгованості. На забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором між банком та відповідачкою цього ж дня було укладено договір іпотеки, за яким відповідач передала банку в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок загальною площею 76,60 кв.м., який розташований за адресою: вул. Кірова, 16, смт. Буштино, Тячівського району, Закарпатської області.

Однак, станом на 09 квітня 2014 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість у сумі 26586,32 доларів США, з якої: 21148,99 дол. США - заборгованості за кредитом, 3452,92 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 290,91 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 407,43 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, 21,06 дол. США - штраф (фіксована частина), та 1265,01 дол. США - штраф (процентна складова).

Просило суд у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки (укладення договору купівлі-продажу між відповідачем та іншою особою-покупцем). Виселити відповідача та інших осіб із даного житлового будинку.

Рішенням Тячівського районного суду від 21.10.2015 року, частково задоволено позов, і при цьому суд виходив із того, що у звязку з неналежним виконанням відповідачкою своїх зобовязань за кредитним договором, утворилася заборгованість на загальну суму 26586,32 доларів США, що по курсу НБУ становить суму 315579,67 гривень, а тому, виходячи з вимог ЗУ Про іпотеку, дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, відстрочивши його виконання до втрати чинності ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а також для виселення відповідачки із зазначеного житлового будинку.

Заперечуючи рішення суду, ПАТ КБ ПриватБанк подало апеляційну скаргу в якій просило суд апеляційної інстанції змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу у валюті кредитування, та визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд Закарпатської області рішенням від 26.02.2016 року змінив рішення суду першої інстанції, та при цьому виходив із того, що в резолютивній частині рішення місцевого суду не вказана початкова ціна продажу предмета іпотеки, яку апеляційний суд встановив на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також відстрочив виконання рішення суду і в частині виселення до втрати чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте, ПАТ КБ ПриватБанк заперечуючи частково рішення апеляційного суду, подало касаційну скаргу в частині визначення заборгованості в національній валюті, гривні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.10.2016 року рішення апеляційного суду скасовано в частині вирішення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Та виходячи з вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки й мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача в особі ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу задоволити, так-як мало місце порушення вимог норм матеріального права на які вказав суд касаційної інстанції.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, та про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, і, не дивлячись на це, судова повістка повернулась, так-як не виявила бажання отримувати таку. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне розглядати скаргу за її відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає зміні в частині позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Протягом судового розгляду, судом першої інстанції встановлено, що, у рахунок погашення основного зобовязання з виниклої заборгованості за кредитним договором, слід звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є житловий будинок, загальною площею 76,60 кв.м., який розташований за адресою: вул. Кірова, 16, смт. Буштино, Тячівського району, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною встановленою субєктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій.

Однак, з таким висновком суду першої, колегія суддів не може погодитись.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Згідно зі ст. 2 ЗУ Про банки і банківську діяльність, кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Та статті 47 і 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

А ст. 5 Декрету КМ України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.1993 року за № 15-93 передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій із валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень ст. 11 цього Декрету прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу /затверджено постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. № 483/.

Згідно з абзацом 2 пункту 1.5 глави 1 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до розяснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України та Декретом).

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (ст. 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (ст. 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

За таких обставин, ПАТ КБ ПриватБанк вправі ставити вимогу про стягнення боргу у валюті кредитування, якою виступають грошові кошти еквівалентні в іноземній валюті у вигляді доларів США. Та при зверненні стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за основним зобовязанням, вимагати зазначення такої у доларах США, виходячи з курсу НБУ станом на момент предявлення такої вимоги, що узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України.

Встановивши, що ОСОБА_1 порушує вимоги Кредитного договору, так-як несвоєчасно, і не в повному розмірі сплачує чергові платежі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача підстав на захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 ЗУ Про іпотеку).

Разом з тим, задовольняючи дану позовну вимогу, суд першої інстанції не врахував усіх вимог деяких положень норм матеріального закону, що встановлює судовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, положеннями ч. 1 ст. 39 ЗУ Про іпотеку передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу статей 38, 39 ЗУ Про іпотеку, колегія суддів приходить до висновку, що у розумінні ст. 39 ЗУ Про іпотеку встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Підпунктом 35.4. Договору іпотеки від 07.05.2008 року сторонами визначено, що вартість предмета іпотеки складає суму 151500,00 гривень.

Таким чином, суд першої інстанції повинен був зазначити дану суму як вартість предмета іпотеки для його подальшої реалізації у резолютивній частині рішення, чого не було зроблено, і тим самим це призвело до порушення вимог вищенаведених норм.

А звідси, колегія суддів вважає, що вищенаведені порушення призвели до неправильного вирішення спору в частині визначення заборгованості у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зважуючи на встановлені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити в частині вирішення спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом ухвалення в звязку із цим нового рішення про задоволення даної вимоги.

Зважуючи на викладене та керуючись статтями 307, 309, 314, 316, 317 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, задоволити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 21 жовтня 2015 року, змінити в частині позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом викладення другого абзацу резолютивної частини рішення суду першої інстанції в наступній редакції:

у рахунок погашення основного зобовязання за Кредитним договором № MKTWGK від 07 травня 2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та ОСОБА_1 у розмірі заборгованості на загальну суму 26586,32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09.04.2014 року складає суму 315579,67 гривень, з якої : 21148,99 доларів США заборгованість за кредитом; 3452,92 долари США заборгованість по процентам за користування кредитом; 290,91 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 407,43 доларів США заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; 21,06 долар США штрафу (фіксована частина) і 1265,06 доларів США штрафу (процентна складова) звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 07 травня 2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та ОСОБА_1, а саме:

житловий будинок, загальною площею 76,60 кв.м., житловою площею 46,10 кв.м., який розташований за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Буштино, вул. Кірова, будинок № 16, що на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 2008 року належить ОСОБА_1 - шляхом застосування процедури продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд за початковою іпотечною ціною визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість визначену в іпотечному договорі у розмірі 151500,00 гривень, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого вповноваження іпотекодавця.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________