Справа № 487/6152/16-ц
Провадження № 2/487/476/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017 року

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:головуючого- судді Павлової Ж.П.,секретаря Табунщик К.С.,за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,представника відповідача ОСОБА_3,розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Столиця Буд" про визнання договору в частині не дійсним,

В С Т А Н О В И В

29.11.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Столиця-Буд" про визнання договору купівлі-продажу, укладеного 18 березня 2014 року між нею та відповідачем недійсним в частині зобовязання покупця сплачувати чергові платежі за договором із використанням встановленого НБУ курсом долара США до гривні на момент здійснення оплати.

В позові ОСОБА_1 зазначила, що 18.03.2014 року вона уклала із Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Столиця - Буд" договір купівлі-продажу , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_4, згідно умов якого ТОВ зобовязалось передати їй у власність однокімнатну квартиру за №19 , розташовану в будинку №5 корпус 11 по вул. Лазурній у м.Миколаєві, а вона, як покупець зобов*язалась прийняти квартиру та сплатити за неї 383175 грн., що еквівалентно 39271,80 доларів США, відповідно до офіційного курсу НБУ на момент укладення даного договору. Згідно п.2.1.1 та п.2.1.2 договору, позивачка сплатила в момент укладення договору суму 149900 грн., що еквівалентно 15363,33 долари США , а залишок у розмірі 233275 грн., що еквівалентно 23908,48 доларів США зобов*язалась оплатити у строк до 28.03.2017 року щомісяця в гривні рівними частками у розмірі по 5321 грн.88 коп., що еквівалентно 545,44 долари США.

Відповідно до п.2.2 Договору , у разі, якщо на момент оплати чергового платежу за договором ,встановлений НБУ курс долара США до гривні зросте більш ніж на 10% в порівнянні до того курсу, що діяв на момент укладання цього договору , то при визначенні суми чергового платежу ціни квартири в гривнях, вказаної в п.2.1.2 договору , покупець повинен використовувати встановлений НБУ курс долара США до гривні на момент здійснення оплати. Посилаючись на п.13 ч.3 ст.18 , п.1 ч.3 ст.19 ,п.7 ч.1 ст.21 ЗУ "Про захист прав споживача" , та у звязку із тим, що відповідач ввів її в оману відносно вищезазначеного пункту договору , позивачка просила визнати його не дійсним.

В судовому засіданні , позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Також представник

позивача додатково посилалась на положення ст. 215 та ст.230 ЦК України , обгрунтовуючи таке посилання введенням в оману позивача стосовно укладання договору в частині сплати чергових платежі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на недоведеність та необгрунтованість вимог.

Вислухавши пояснення сторін, представників сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За п. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак, сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України).

Як встановлено судом, 18.03.2014 року ОСОБА_1 уклала із Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Столиця - Буд" договір купівлі-продажу , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_4, згідно умов якого ТОВ зобовязалось передати їй у власність однокімнатну квартиру за №19 , розташовану в будинку №5 корпус 11 по вул. Лазурній у м.Миколаєві, а вона, як покупець зобовязалась прийняти квартиру та сплатити за неї 383175 грн., що еквівалентно 39271,80 доларів США, відповідно до офіційного курсу НБУ на момент укладення даного договору. Згідно

п.2.1.1 та п.2.1.2 договору, позивачка сплатила в момент укладення договору суму 149900 грн., що еквівалентно 15363,33 долари США , а залишок у розмірі 233275 грн., що еквівалентно 23908,48 доларів США зобов*язалась оплатити у строк до 28.03.2017 року щомісяця в гривні рівними частками у розмірі по 5321 грн.88 коп., що еквівалентно 545,44 долари США.

Відповідно до п.2.2 Договору , у разі, якщо на момент оплати чергового платежу за договором ,встановлений НБУ курс долара США до гривні зросте більш ніж на 10% в порівнянні до того курсу, що діяв на момент укладання цього договору , то при визначенні суми чергового платежу ціни квартири в гривнях, вказаної в п.2.1.2 договору , покупець повинен використовувати встановлений НБУ курс долара США до гривні на момент здійснення оплати.

Як встановлено судом, договір підписаний сторонами і його підписання сторонами в судовому засіданні не оспорювався та не спростовувався.

В п. 2.1.2 договору передбачено графік сплати позивачем залишку ціни квартири. Так ,позивач вважає повністю сплаченим ним залишок ціни квратири , але вищезазначений факт не визнається відповідачем, що підтверджується його листом від 10.11.2016 року № 43.

Фактом підтвердження остаточного розрахунку буде нотаріально посвідчена заява про повний розрахунок(п.2.4 договору).

Тобто розрахунки за договором купівлі-продажу квартири не є предметом розгляду цього спору , оскільки сторонами є неоспореними.

Предметом вказаного позову є оспорення позивачем пунку договору купівлі-продажу з посиланням на те , що її введено в оману стосовно підписання договору в такій редакції цього пункту (п.2.2 договору).

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну

валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у разі зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

За змістом ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Але у спірному договорі визначено інший порядок визначення грошового зобовязання.

Тобто, належним виконанням зобов'язання за договором слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту (що по курсу НБУ на день вчинення правочину становить 10% збільшення до того курсу , що діяв на момент укладання договору).

Верховним Судом України у Постанові № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року наведено висновок застосування норми ст. 533 ЦК України, який, згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів, та згідно якого незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

За змістом статей 203,215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Із оспорюваного пункту договору вбачається, що сторони у справі, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин (ст. ст.202 - 204,626,627 ЦК України) уклали вищезазначений договір.

Таким чином, під час укладення договору сторони узгодили основні умови, зокрема порядок розрахунку.

При нотаріальному посвідченні вказаного вище правочину позивач усвідомлювала значення своїх дій і керувала ними, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Будь-яких даних про те, що договір був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману покупцем продавця, позивачем не наведено та матеріали справи не містять.

Виходячи зі змісту ст.ст. 10. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування.

Посилання позивача на те, що спірний договір вчинений нею

внаслідок обману з боку відповідача, а тому є підстави вважати, що договір є недійсним, належними і допустимими доказами не доведені.

Таким чином, позивачка не надати суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. За такого її позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10,60,212,213,215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Столиця Буд" про визнання договору в частині не дійсним відмовити.

Рішення набуває законної сили через 10 днів після його проголошення. Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в порядку визначеної ст.294 ,ст.295 ЦПК України.

СУДДЯ Ж.П.ПАВЛОВА