Провадження № 2/638/711/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.16 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого: судді Омельченко К.О.

При секретарі: Помазан М.О.

Перекладача: ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що її чоловік, ОСОБА_3, 30 грудня 2013 р. підписав з ОСОБА_4 договірпозики.Згідно до тексту підписаного договору, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2 900 000,00 грн. строком погашення один місяць до 30 січня 2014 р.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2013 р. у справі № 638/2475/13-ц за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 р. по 17 листопада 2011 р. включно. З 18 листопада 2011 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 2213.

Договір позики був підписаний без повідомлення позивача. Згоди на укладання будь- яких договорів ОСОБА_3 вона не надавала. Грошові кошти до сімейного бюджету не надходили, на користь сім'ї не витрачались.

Посилається на те, що відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Договір позики від 30 грудня 2013 р. р. виходить за межі дрібного побутового. Предмет даного договору необхідно віднести до цінного майна, оскільки сума позики та розмір встановленої договором відповідальності за несвоєчасне повернення суми позики, є значними відносно доходів їх подружжя.

Для укладення вказаного договору позики, з урахуванням встановленої договором відповідальності за несвоєчасне повернення суми позики, необхідно було попередньо отримати письмову згоду дружини позичальника, тобто, згоду позивача. Цього зроблено небуло.

Крім зазначеного вважає, що договір позики є правочином не тільки щодо отримання у власність грошових коштів, але і правочином щодо розпорядженням майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в частині повернення (передачі) позикодавцю у власність грошових коштів у розмірі попередньо отриманої від нього позики. Тому правовідносини щодо укладення договору позики і регулюються статтею 65 Сімейного кодексу України. Оскільки позивач не надавала своєї згоди на укладення договору позики, то відповідно до положень ст.ст. 60, 65 СК України, цей договір має бути визнаний недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.І). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.З).

Як вбачається зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до вимог ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно ч. 3. ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Такої правової позиції дотримується Верховний суд України по аналогічних справах, пов'язаних з укладанням договору позики. Зокрема, постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2013 р. у справі № 6-163цс12, як підстави для скасування судових рішень про відмову у задоволенні позову про визнання договору позики недійсним, визначені відсутність згоди подружжя на укладання договору позики.

Тому, договір позики від 30 грудня 2013 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є недійсним в зв'язку із укладанням без згоди дружини позичальника.

На підставі викладеного позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Надав пояснення відповідно до викладених у позові, а також наполягав з наданням для огляду фотокарток та вітальної таблички на тому, що сім'я ОСОБА_4 була достовірно обізнана про перебування ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, тому договір позики повинен був укладатись тільки за згодою одного з подружжя.

Представником позивача під час розгляду вищевказаної цивільної справи було заявлене клопотання про надання часу для підготовки до судових дебатів. За клопотанням представника позивача проведення судових дебатів було відкладено, проте останній в судове засідання не з'явився. Про день та час судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином. За клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 судом було прийняте рішення про закінчення розгляду справи за відсутністю представника позивача (враховуючи те, що розгляд вищезазначеної справи неодноразово раніше відкладався у зв'язку з його неявкою в судові засідання з різних підстав).

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав. Просив їх задовольнити. Надав пояснення про те, що сім'я ОСОБА_4 була обізнана про перебування у шлюбі його з позивачем. Також по своїй суті це був не договір позики, а договір про спільну діяльність, за яким гроші він фактично не отримав.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що 30 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір позики. Відповідно до умов договору позики ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 2 900 000,00 грн. строком погашення один місяць до 30 січня 2014 року.

30 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Догорів застави майнових прав, відповідно до умов якого в забезпечення своєчасного і належного виконання Заставодавцем (ОСОБА_3) зобов'язань щодо повернення отриманихзгідно з Договором позики коштів Заставодавець передає, а Заставодержатель приймає у заставу належні Заставодавцю майнові права на вклад, належний Заставодавцеві відповідно до Договору про спільну діяльність (оригінальна назва: Договор о совместной деятельности в новой редакции от 01 февраля 2005 года (с учетом изменений и дополнений), у розмірі 13 951 142,12 грн., що становить 58,01%.)

30 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Угоду про задоволення вимог заставодержателя, відповідно до якої Заставодавець (ОСОБА_3) передав, а Заставодержатель (ОСОБА_4) прийняла усі майнові права, що є Предметом застави, а саме майнові права на частину вкладу, належного Заставодавцеві відповідно до Договору про спільну діяльність (оригінальна назва: Договор о совместной деятельности в новой редакции от 01 февраля 2005 года (с учетом изменений и дополнений), у розмірі 13 951 142,12 грн., що становить 58,01%.

Згідно з п. З вказаної Угоди, остання вступає в силу з дня наступного за останнім днем, передбаченим Договором позики для повернення суми позики відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 6 вказаної Угоди, з моменту набуття чинності цією угодою:

- Заставодавець вибуває з відповідної частини правовідносин у межах Договору про спільну діяльність (п. 6.1. Угоди);

- Заставодержатель заміщає Заставодавця у відповідній частині правовідносин у межах Договору про спільну Діяльність (п. 6.2. Угоди).

15 серпня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали остаточну Додаткову угоду до Договору Позики від 30.12.2013 р. та похідних від нього Договору застави майнових прав від 30.12.2013 р.. Угоди про задоволення вимог заставодержателя від 30.12.2013 р. та Додаткової угоди від 30.12.2013 р. до Договору про сумісну діяльність у формі простого товариства від 18 березня 2004 року (в редакції від 01 лютого 2005 року).

Вказаною Остаточною угодою змінено строк виконання зобов'язання щодо повернення грошових коштів за Договором позики, а саме - до 06.09.2014 р.

20 жовтня 2014 року укладено Додаткову угоду до Договору про спільну діяльність у формі простого товариства від 18 березня 2004 року (в редакції від 01 лютого 2005 року).

Відповідно до умов цієї Додаткової угоди до складу учасників спільної діяльності було прийнято ОСОБА_4, частка в спільній діяльності - 58,01%, що відповідає 13 951 142,12 грн.

Частка ОСОБА_3 - 0,00%.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено 18.11.2013 р., що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2013 року у справі №638/2475/13-ц за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2011 року включно.

Також встановлено, що відповідно до актового запису про укладення шлюбу №460 з 21.03.1992 р. по 31.01.2007 р. ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11.

Посилається також на те, що з самої позовної заяви та пояснень сторін слідує, що цінного майна у період з 30 грудня 2013 року по день розгляду справи не придбавалось, що свідчить про те, що грошові кошти, отримані ОСОБА_3 у позику не були витрачені на потреби сім'ї.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно з п. З ч. 1 ст 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Вступаючи у шлюб особа повинна володіти достатньою дієздатністю, щоб мати права та нести обов'язки, пов'язані зі створенням сім'ї.

Однак, вступаючи у шлюб, цивільні права особи, визначені та закріплені чинним законодавством не підлягають звуженню чи обмеженню.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно зч. 1, 2 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Так, особа не позбавляється права укладати цивільно-правові угоди, умови яких не зачіпають прав та інтересів іншого з подружжя.

Сама Позивач у своїй позовній заяві вказує на те, що грошові кошти, отримані її чоловіком - ОСОБА_3 не були витрачені на потреби сім'ї.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Частиною другою ст. 16 ЦК України, встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів особи судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа та характеру такого порушення.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину (стаття 203 ЦК України). Його застосування регулюється статтями 214-236 ЦК України.

Метою і наслідком звернення до суду із позовом про визнання правочину недійсним є відновлення становища, яке існувало до моменту його вчинення, тобто повернення сторін у первісний стан.

Наслідком повернення сторін у первісний стан є повернення позичальником грошових коштів позикодавцю.

Наслідком належного виконання договору позики є також повернення грошових коштів позичальником позикодавцю.

Позивач не заявляє вимог про визнання інших правочинів, похідних, від Договору позики недійсними, зокрема. Договору застави майнових прав від 30.12.2013 р. та Угоди про задоволення вимог заставодержателя.

Вважає, що порушення прав Позивача як дружини при укладенні договору позики від 30 грудня 2013 року не вбачається.

Сама по собі відсутність згоди дружини на укладення договору позики, укладеного чоловіком, за умови, що грошові кошти не були витрачені на потреби сім'ї, не покладає жодних обов'язків щодо повернення таких коштів на дружину.

Стаття 65 СК України регулює порядок і право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вимога про надання згоди подружжя, зазначена, як обов'язкова, при укладенні договорів одним із подружжя, який виходить за рамки дрібного побутового правочину, також стосується розпорядження спільним майном подружжя.

Кошти, які є предметом за договором позики набувають статусу об'єкта спільної сумісної власності лише після отримання їх одним із подружжям, за умови, що їх цільове використання направлене на потреби сім'ї.

Посилається також на те, що відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого.

Положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Крім того, відповідно до ч. 1.2 ст. 73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Під час розгляду справи в суді було встановлено, що грошові кошти отримані ОСОБА_3 у позику, на потреби сім'ї не використовувались, тому останні не набули статусу спільного майна, і останній відповідає за зобов'язаннями, які виникли внаслідок укладення договору позики від ЗО грудня 2013 року особисто, у тому числі своєю часткою у праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України при розгляді справи №6-612цс 15 норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1)майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної

власності;

2)майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час иічюбу, але за кошти, які належачи їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Така ж позиція ВСУ відображена у Постанові №6-163цс12 та в подальшому підкріплена Висновком у справі №6-2641 цс 15 .

Відповідно до ст. 3607ЦПК України, Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Також посилаються на те, що твердження представника позивача та Відповідача - ОСОБА_3 про те що ОСОБА_4 достовірно знала про те, що на момент укладення договору позики ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 не підтверджені належними та допустимими доказами. Той факт, що дочка ОСОБА_4, особу якої, до речі, не було встановлено належним чином, була присутня на весіллі не є достатнім доказом освіченості про даний факт її батьками. Крім того, сам факт того, що ОСОБА_4 знала чи не знала про те, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі не впливає на дійсність чи недійсність правочину, оскільки предметом правочину були грошові кошти, а не майно, яким розпорядився ОСОБА_3, тобто предмет правочину не охоплюється ст. 65 СК України. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи та представлені докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позика - це типова договірно-правова форма кредиту для усіх форм кредитування. Водночас позика є самостійним договором, що опосередковує кредитні відносини та зумовлює місце позики у системі цивільно-правових інститутів.

Договір позики є підставою і правовою формою регулювання позикових відносин, які передбачають передачу однією стороною у власність іншій стороні грошей або речей, визначених родовими ознаками, під зустрічне зобов'язання повернути в майбутньому таку саму кількість грошових коштів або речей того ж роду та такої ж якості.

Враховуючи те, що позика за своєю суттю є формою кредиту, суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_4, що положення ст.. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не є імперативними по відношенню до кредитного договору (договору позики), оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Такі роз'яснення містить п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.12 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Пояснення відповідача ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_12 про те, що грошові кошти за договором позики фактично не отримувались, суд сприймає критично, оскільки як сам договір позики, так і подальші угоди, укладені в забезпечення його виконання були підписані ОСОБА_3 особисто (остаточна додаткова угода до договору позики від 30.12.13 року та похідних від нього договорів застави майнових прав від 30.12.13 року, угоди про задоволення вимог заставодержателя від 30.12.13 року та Додаткової угоди від 30.12.13 року до Договору про сумісну діяльність у формі простого товариства від 18 березня 2004 року (в редакції від 01 лютого 2005 року), укладена 15.08.14 року; заява ОСОБА_3, засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дубковою О.В. 06.10.14 року, зареєстрована в реєстрі № 830.

В своїй позовній заяві позивач стверджує, що відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.04.13 року, встановлений факт проживання її та її чоловіка ОСОБА_3 однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01.01.04 року по 17.11.11 року включно. З 18.11.11 р. вони перебувають у зареєстрованому шлюбі по теперішній час.

Судом раніше розглядалась цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_10 про стягнення процентів за договорами позики. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.04.14 року позовна заява була залишена без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача в судове засідання.

Вивченням матеріалів даної цивільної справи у судовому засіданні було встановлено, що всі ці договори (№ 01/06 від 14.08.06 року;№ 01/06 від 14.08.06 року: № 02/10 від 09.10.06 року: № 04/02 від 01.02.07 року) та додаткові угоди до них також укладені без згоди позивача як дружини ОСОБА_3, проте жодним з подружжя не оспорювались.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 (Постанова від 16 грудня 2015 року), статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України, суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через районний суд протягом 10-ти днів з дня проголошення.

Суддя: