АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І.Б., Литвинюк І.М.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Сторожинецький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2016 року,

встановила:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Зазначав, що у 2004 році ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 легковий автомобіль марки ВАЗ 21093, випуску 2003 року, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, оформивши на неї довіреність про її право керувати транспортним засобом, продавати його. ОСОБА_4 оформила на автомобіль страховий поліс № Б/4958650 від 06 липня 2004 року.

У подальшому, 11 липня 2009 року відповідач ОСОБА_3 довіреністю уповноважив на 10 років ОСОБА_5 та його, ОСОБА_2, керувати автомобілем та розпоряджуватись ним на свій розсуд, в т.ч. відчужувати. Фактично між сторонами в усній формі був укладений договір купівлі-продажу автомобіля.

Позивач також зазначав, що 23 липня 2016 року інспектором Рахівського ВП Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області був складений акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу - спірного автомобіля, який було вилучено у позивача у зв'язку із тим, що на цей автомобіль накладено арешт.

Посилаючись на те, що автомобіль фактично є його власністю, він набув його як на підставі договору так і за набувальною давністю, просив визнати за ним право власності на легковий автомобіль марки ВАЗ 21093, реєстраційний номер НОМЕР_2 та витребувати автомобіль із чужого незаконного володіння.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на неповне з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з наявністю підстав для відмови у позові.

У справі встановлено, що 11 липня 2009 року відповідач ОСОБА_3 довіреністю, виданою строком на 10 років, уповноважив ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_2 керувати транспортним засобом - автомобілем марки ВАЗ 21093, випуску 2003 року, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, а також представляти інтереси довірителя з можливістю укладення договору купівлі-продажу тощо (а.с.6).

23 липня 2016 року інспектором Рахівського ВП Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області був складений акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу - спірного автомобіля, який було вилучено у позивача у зв'язку із тим, що на цей автомобіль накладено арешт (а.с.7-13).

Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спірний автомобіль заявлено з підстав набуття такого права в силу купівлі автомобіля, а також набуття права на автомобіль за набувальною давністю.

Такі вимоги є безпідставними.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб'єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

У справі встановлено, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за відповідачем, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль на підставі статті 392 ЦК України відсутні.

Видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-688цс15.

Безпідставними є і вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спірний автомобіль в силу набувальної давності.

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Як встановлено у справі позивач володіє автомобілем на підставі виданої ОСОБА_3 11 липня 2009 року довіреності строком на 10 років, тобто вона є чинною і на даний час.

Тому, за нормою частини третьої статті 344 ЦК України відсутні умови для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль за набувальною давністю.

Відповідно доводи апелянта про помилковість ухвалення судом першої інстанції рішення про відмову у позові, порушення судом норм матеріального та процесуального права, наявність підстав для задоволення позову на підставі ст. ст. 334, 344 ЦК України є необґрунтованими.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутності представника третьої особи, без з'ясування підстав затримання правоохоронними органами спірного автомобіля.

Проте з'ясування указаних обставин виходить за межі предмету доказування у даній справі, а Сторожинецький районний відділ державної виконавчої служби було повідомлено про час та місце розгляду справи.

Отже, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Б. Перепелюк

І. М. Литвинюк