АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

17 серпня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Шебуєвої В.А., Махлай Л.Д.

при секретарі Горак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення права, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року,

встановила:

У лютому 2013 року заступник прокурора м. Києва І.Хомич звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 29.10.09 №650/2719 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1»; визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований 22.12.09 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05137; визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер НОМЕР_2), вартістю 329 007, 70 грн., посвідчений 30.12.09 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 18952; визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, зареєстрований 22.06.10 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05593;відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, вартістю 329 007, 70 грн., за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року позов задоволено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2014 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року залишено без змін.

12 травня 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про перегляд рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Заява обґрунтована тим, що з листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вих.№5007/0/12/27-16 від 12.04.2016 року заявнику стало відомо, що відповідно до п.30 рішення Київської міської ради від 17.09.2009 року №58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» затверджено містобудівне обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів будівництва об'єкта містобудування - будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення ( з комплексом інженерно-транспортного облаштування та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_2

Крім цього, 05.05.2016 р. з Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_1 стало відомо, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року у справі №756/14464/14-ц встановлено, що на підставі розробленого та погодженого містобудівного обґрунтування 17.09.2009 року Київська міська рада приняла рішення №58/2127 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань», пунктом 2 якого було затверджено внести зміни до Генерального плану міста Києва.

Враховуючи, що містобудівне обґрунтування щодо зміни цільового використання спірної земельної ділянки затверджувалося рішенням Київської міської ради від 29.10.09 №214/2283 «Про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю «МЕГАТРАНС» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення ( з комплексним інженерно-транспортним обслуговуванням території) та для житлової забудови на АДРЕСА_2», яке в подальшому було визнано протиправним та скасоване в судовому порядку, що і було підставою для визнання спірного рішення Київради недійсним, заявник не знав і не міг знати про затвердження містобудівних обґрунтувань для спірної земельної ділянки ще одним рішенням Київради, яке було прийнято до моменту прийняття рішення Київради про передачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у власність, і є чинним на даний час.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31 листопада 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні заяви про перегляд рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник прокурора м. Києва - Ковальчук Т.А., представник Київської міської ради - Панасюк Ю.О. просили апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року позов заступника прокурора м. Києва задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 29.10.09 №650/2719 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1». Визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований 22.12.09 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05137. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер НОМЕР_2), вартістю 329 007, 70 грн., посвідчений 30.12.09 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 18952. Визнано недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, зареєстрований 22.06.10 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05593. Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, вартістю 329 007, 70 грн., за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року залишено без змін.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.361 ЦПК України підставою для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, про існування рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року №58/2127 "Про затвердження містобудівних обґрунтувань", яким внесено зміни до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затверджених рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804, та Програми розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року, затвердженої рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 №806/3381, відповідно до пункту 1 цього рішення, заявнику було відомо до моменту ухвалення судового рішення.

Так, на рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року №58/2127 "Про затвердження містобудівних обґрунтувань" представник ОСОБА_1 посилався в письмових запереченнях на позовну заяву, які датовані 09.07.2013 р. Одночасно представником відповідача до матеріалів справи було подано копію вказаного рішення (а.с.125- 132, 133-138 т.1).

На вказану обставину, як на підставу для скасування ухваленого по справі рішення, ОСОБА_1 посилався також в своїй апеляційній скарзі (а.с.172-180 т.1).

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами ( ст.212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. 361, 365 ЦПК України, дійшов до правильного висновку про те, що наведені заявником підстави та обставини у розумінні положень ЦПК України не є нововиявленими, а тому вплинути на висновки суду при ухваленні рішення не могли.

Зазначені висновки суду відповідають роз'ясненням, наданим у пп. 3, 4, 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №4 "Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами".

Так, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 цієї постанови, вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги (зокрема, про погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Разом з тим, судове рішення не може переглядатись у зв'язку з нововиявленими обставинами, у разі якщо обставини, передбачені ч. 2 ст. 361 ЦПК України, відсутні, а є підстави для пред'явлення нової вимоги, а також якщо обставини виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення.

Таким чином, заявником не доведено належними та допустимими доказами, що вказані ним обставини є нововиявленими відповідно до вимог ст. 361 ЦПК України.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду.

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Рябих проти Росії»).

Отже, вказані заявником обставини не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, а можуть бути підставою, за наявності правого обґрунтування, підставою для пред'явлення нових вимог.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування з наведених у апеляційній скарзі доводів не вбачається.

Керуючись ст.303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №752/7084/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/7968/2017

Головуючий у суді першої інстанції: ХоменкоО.Л.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.