Провадження № 2/522/95/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем УКРАЇНИ

«18» січня 2017 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Грищук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки недійсним, за участі третіх осіб приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та Приморської районної адміністрації Одеської міської ради як Органу опіки та піклування,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідачів, відповідно до уточнених позовних вимог просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» за кредитним договором №1565 від 13 вересня 2007 року у розмірі 619 869,68 доларів США, що складається з такого: простроченого основного боргу за кредитом в розмірі 323 000,0 доларів США, прострочених процентів за користування кредитом за період з 01.10.2007 року до 31.07.2015 року в розмірі 296 869,68 доларів США, пені за прострочений основний борг за кредитом у період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 4 203 815,28 гривень, пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 3 788 336,64 гривень, трьох відсотків річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 368 865,02 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 13 вересня 2007 року за реєстровим №2337 квартиру №6, розташовану в будинку №19 по вулиці Осипова в місті Одесі, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., що належить ОСОБА_2 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_5, державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 20.03.2000 року за реєстровим номером 5-339, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу в розмірі 3 581 400,0 гривень; стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 3 654,0 гривень, в обґрунтування чого посилається на наступне.

Між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 13 вересня 2007 року укладено договір відновлювальної кредитної лінії №1565, відповідно до п. 1.1. якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 323 000,0 доларів США, а відповідач зобовязався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14,0% річних в строк до 13 вересня 2017 року. При цьому, відповідно до п. 5.2. цього кредитного договору за порушення взятих на себе зобовязань по повернення основної суми кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, позичальник зобовязується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожен день прострочення. Пунктом 7.8. кредитного договору сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобовязань позичальника, що передбачені умовами цього договору.

У якості забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_1 13 вересня 2007 року укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований за №2337, відповідно до умов якого банку передано в іпотеку нерухоме майно шестикімнатну квартиру, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 20.03.2000 року, реєстрований №5-339.

У звязку з невиконанням позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору у останнього виникла заборгованість за кредитом, яка на теперішній час не погашається та станом на 01.08.2015 року складає 619 869,68 доларів США та 8 361 016,34 гривень, з огляду на що банк змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договору іпотеки недійсним, просила іпотечний договір від 13 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований за №2337 визнати недійсним, а предмет іпотеки шестикімнату квартиру, загальною площею 184,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 виключити з Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 посилається на таке. Між банком та ОСОБА_1 13 вересня 2007 року в порядку забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за кредитним договором між названими сторонами укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований за №2337. На момент реєстрації вказаного договору іпотеки разом з ОСОБА_1 мешкало троє дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, які були також і зареєстровані в квартирі, яка є предметом іпотеки оскаржуваного іпотечного договору. Проте, під час укладення іпотечного договору органом опіки та піклування не надавалась попередня згода на його укладення, що на думку ОСОБА_1 є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Представник позивача надала суду заяву, якою просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, позовні вимоги відповідно до уточнень підтримувала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Представник відповідачів в судове засідання не зявився, сповіщався належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, відповідно до письмових заперечень проти первісного позову просив відмовити у його задоволенні.

Треті особи за зустрічним позовом в судове засідання також не зявилися, про дату, час та місце судового засідання сповіщались належним чином, проте причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків, виходячи з наступного. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.

Щодо фактичних обставин справи.

Між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 13 вересня 2007 року укладено договір відновлювальної кредитної лінії №1565.

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. кредитного договору банк зобовязується надавати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 323 000,0 доларів США, що складає 1 631 150,0 гривень по курсу Національного банку України на 13 вересня 2007 року (5,05 за 1 долар США), а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14,0% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. При цьому, кредит надається окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією у період до 13 вересня 2009 року, на дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно ануїтентними платежами до останнього числа кожного місяця, починаючи з 13 вересня 2009 року. Остаточним терміном повернення кредиту є 2017 рік.

В порядку забезпечення виконання зобовязань 13 вересня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1, яка є майновим поручителем ОСОБА_2, укладено іпотечний договір, предметом якого є шестикімнатна квартира, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3. Вказана квартира належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_5, державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори 20 березня 2000 року за реєстровим №5-339, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 24.04.2000 року у реєстровій книзі під №232пр, стр. 142-р.№373.

За п. 1.4 іпотечного договору, виходячи з реальної вартості предмета іпотеки та з урахуванням практичної складності реалізації, у разі невиконання зобовязань позичальником, його заставна вартість визначається сторонами в сумі 2 335 236,0 гривень. Зазначена в цьому пункті сума відображає вартість предмету іпотеки на момент укладення іпотечного договору і не може бути розцінена як обмеження розміру відповідальності іпотекодавцем. Сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в обсязі, передбаченому цим договором та визначеному на момент звернення стягнення, за рахунок всієї суми, що буде виручена від розпорядження предметом застави (в тому числі, але не обмежуючись цим, реалізації та/або прийняття у власність предмета застави в порядку передбаченому чинним законодавством України).

Щодо вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 2.2.2. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобовязань за цим договором або договором застави (іпотеки), в тому числі, але не виключно, у випадку затримання сплати частини кредиту та/або процентів за користування кредитом, інших платежів за цим договором на один календарний місяць.

Згідно з п. 5.2. кредитного договору за порушення взятих на себе зобовязань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобовязується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, який сплачується пеня від суми проценту за кожний день прострочення.

При цьому, за п. 7.8. цього кредитного договору сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України до 3 років для всіх грошових зобовязань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені умовами цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, позивачем зобов'язання з надання кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору виконано в повному обсязі, втім позичальником свої зобов'язання зі своєчасного погашення кредиту та відсотків за користування кредитом відповідно до умов кредитного договору не виконуються, внаслідок чого станом на 01.08.2015 року за кредитним договором створилась заборгованість в загальному розмірі 619 869,68 доларів США та 8 361 016,34 гривень, з яких:

прострочений основний борг за кредитом 323 000,0 доларів США;

прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.10.2007 року до 31.05.2015 року в розмірі 296 869,68 доларів США;

пеня за прострочений основний борг за кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 4 203 815,28 гривень;

пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 3 788 336,04 гривень;

3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 368 865,02 гривень.

Таким чином, оскільки грошове зобовязання відповідачем ОСОБА_2 не виконано, останній порушив вимоги ст. 1054 ЦК України, за якою позичальник зобовязаний повернути банку суму кредиту в строки й у порядку, встановленому договором. При цьому, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, що в якості забезпечення виконання позичальником зобовязань за договором кредиту, між банком та майновим поручителем позичальника ОСОБА_1 13 вересня 2007 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований за №2337, відповідно до умов якого банку передано в іпотеку нерухоме майно шестикімнатну квартиру, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 20.03.2000 року, реєстрований №5-339.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №46351471 від 27.10.2015 року, квартира №6, розташована в будинку під №19 по вул. Осиповій в м. Одесі, належить на праві приватної власності ОСОБА_1.

Згідно зі звітом про оцінку майна реєстраційний № 123940 висновку про ринкову вартість обєкта оцінки шестикімнатної квартири, загальною площею 184,6 кв.м., розташованої на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1, ринкова вартість обєкта оцінки станом на 03.10.2016 року, без ПДВ, складала 3 581 400,0 (три мільйона пятсот вісімдесят одна тисяча чотириста гривень).

При цьому, суд критично ставиться до заперечень представника відповідачів щодо неналежної оцінки ринкової вартості предмета іпотеки, оскільки така оцінка проводилась повноважним субєктом оціночної діяльності ПП «АРГУМЕНТ» відповідно до сертифіката №17016/14 від 07.10.2014 року, виданого Фондом державного майна України, та оцінювачем ОСОБА_9 відповідно до кваліфікаційного свідоцтва оцінювача МФ №244-1 від 19 грудня 2015 року за напрямком оцінки майна «Оцінка обєктів у матеріальній формі» та спеціалізацією в межах напряму 1.1. «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у тому числі земельних ділянок, та майнових прав на них», виданого Фондом державного майна України та ТОВ «Інститут експертизи та управління власністю», що відповідає вимогам ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

За змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 не виконав своє зобовязання з повернення кредиту, суд дійшов висновку про обґрунтованість звернення позивача із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За правилом ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону.

Відповідно до правила ч.ч. 6, 7 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність звернення стягнення на предметом іпотеки квартиру №6 в будинку під №19 по вул. Осиповій в м. Одесі, що не суперечить вимогам статі 33 Закону України «Про іпотеку», у звязку із чим суд вважає за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу в розмірі 3 581 400,0 гривень.

Згідно зі ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Отже, враховуючи, що боржником за основним зобовязанням порушено договірні зобовязання перед позивачем, а вартість предмету застави не перевищує загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем, суд вважає за можливе звернути стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу в розмірі 3 581 400,0 гривень.

Щодо залучення належного співвідповідача.

Як встановлено судом, предметом іпотеки, на який просить звернути стягнення позивач, є шестикімнатна квартира, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3. Вказана квартира належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_5, державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори 20 березня 2000 року за реєстровим №5-359.

При цьому, під час придбання цього майна ОСОБА_1 вже перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу від 01.12.1993 року, серія ІІІ ЖД №410203, та не заперечується власне позивачем та відповідачами.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 64 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилом ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки, що є спільною сумісною власністю, стосується в рівній мірі й прав та обовязків другого з подружжя, оскільки чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном.

При цьому, відповідно до заяви ОСОБА_2 від 13 вересня 2007 року, засвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованої в реєстрі за №2336, ОСОБА_2 надав згоду на передачу в іпотеку вказаної квартири як такої, яка придбана за спільні кошти подружжям.

Таким чином, цією заявою підтверджується, що ОСОБА_2 має право володіння, користування і розпоряджання предметом іпотеки поряд з дружиною, яка є його майновим поручителем за вказаним кредитним договором.

Наведене свідчить про неспростовану презумпцію спільності майна, набутого подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, до складу якого входить у квартира, що становить й предмет цього спору.

Згідно зі ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Враховуючи наведене, суд вважав за необхідне залучити до участі по справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 як співвласника квартири, оскільки суду не надано доказів на спростування того, що відповідач ОСОБА_2 не має права володіння, користування і розпоряджання майном, що спірна квартира придбана відповідачкою ОСОБА_1 за власні кошти, що не є спільною сумісною власністю, звернення стягнення на таке майно не буде стосуватись прав та інтересів останнього.

Щодо визнання недійсним іпотечного договору.

Як встановлено судом, в порядку забезпечення виконання зобовязань за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13 вересня 2007 року, між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 13 вересня 2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира №6 в будинку під №19 по вулиці Осиповій в місті Одесі.

Як стверджує позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1, на момент укладення цього іпотечного договору, в названій квартирі проживали та були зареєстровані діти іпотекодавця ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

При цьому, відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сімї та прописку) від 12.09.2007 року вих. №12/1 за адресою квартири, що є предметом іпотеки, наданої приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 під час реєстрації оскаржуваного іпотечного договору, зареєстрованих осіб не було.

ОСОБА_8 того, відповідно до п. 2.1.5. іпотечного договору на момент підписання цього договору, предмет іпотеки нікому іншому не проданий, не подарований, не відчужений іншим способом, під забороною (арештом), заставою, податковою заставою не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не переданий, судового спору щодо нього, а також прав та вимог, у тому числі тих, що не зареєстровані, у третіх осіб, як в межах, так і за межами України не має.

При цьому, згідно з відповіддю Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 22.08.2016 року №4/6-2545/1 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, з 21.12.2007 року, тобто вже після укладення іпотечного договору, а ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованим чи знятим з реєстрації в місті Одесі та Одеській області не значиться.

Суд критично ставиться до копії довідки (виписки з домової книги про склад сімї та прописку) від 06.09.2007 року вих. №6/1, оскільки на момент укладення іпотечного договору вона вже втратила свою актуальність.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

За правилом п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, яким є і оскаржуваний іпотечний договір, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обовязковою.

Укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Місцем проживання неповнолітньої чи малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.

При цьому, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №67086824 від 01.09.2016 року, ОСОБА_1 є власником не лише квартири, що є предметом іпотеки, а й домоволодіння за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, буд. 151, на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2006 року та квартири №60 в будинку під №125 по вул. Рівненська в м. Луцьк на підставі свідоцтва про право власності від 05.04.2007 року, з огляду на що, ймовірно, неповнолітні могли проживати у вказаних обєктах нерухомого майна під час укладення ОСОБА_1 та ПАТ «Державний ощадний банк України» оскаржуваного іпотечного договору.

Таким чином, суд дійшов висновків, що на момент укладення іпотечного договору, ОСОБА_1 навмисно приховано від банку позивача та приватного нотаріуса відомості щодо наявності неповнолітніх дітей, які мають право користування квартирою, яку передано в іпотеку.

Резюмуючи, наведені обставини у своїй сукупності та послідовності свідчать про однозначний факт зловживання ОСОБА_1, як законним представником неповнолітніх дітей, своїми цивільними правами, з огляду на що суд дійшов висновків про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки недійсним.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається.

За ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів у рівних частках на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у сумі 3 654,0 гривень.

Керуючись ст. ст. 13, 16, 203, 215, 526, 553, 554, 611, 1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 60, 64, 65, 177 СК України, ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 10, 11, 33, 88, 209, 212, 214-215 Цивільного процесуального кодексу України, , СУД

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13.09.2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2, в загальній сумі 619 869,68 доларів США та 8 361 016,34 гривень, з яких:

прострочений основний борг за кредитом 323 000,0 доларів США;

прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.10.2007 року до 31.05.2015 року в розмірі 296 869,68 доларів США;

пеня за прострочений основний борг за кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 4 203 815,28 гривень;

пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 3 788 336,04 гривень;

3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.08.2012 року до 01.08.2015 року в розмірі 368 865,02 гривень,

звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 13.09.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, на шестикімнатну квартиру, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_5, державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори 20 березня 2000 року за реєстровим №5-339, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 24.04.2000 року у реєстровій книзі під №232пр, стр. 142-р.№373, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу 3 581 400,0 гривень (три мільйона пятсот вісімдесят одна тисяча чотириста) гривень.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер 266052047) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (, МФО 328845, р/р 0001 в Одеському облуправлінні АТ «Ощадбанк») суму сплаченого судового збору за подання цього позову в розмірі 3 654,0 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

18.01.17