Провадження № 2/643/1936/17
13.03.2017 року Московський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Довготько Т.М.
за участю секретаря Бахметьєвої Ю.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених в ньому.
Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав..
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 10.12.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, викладений в письмовій формі, за яким ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_2 прийняв у власність 1400 доларів США, які зобовязався повернути в термін до 1 травня 2014 року. /а.с.2/.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі №6-1967цс15 та постанові від 08 червня 2016 року в справі №6-1103цс16, які з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України.
На підтвердження своїх доводів позивачем був наданий оригінал розписки, як це передбачено ст. 1047 ЦК України.
Відповідно до ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобовязанням строк (термін).
Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем її зобовязань з повернення позивачу позики.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до положень ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позиви, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд, перевіривши розрахунки загальної суми трьох відсотків річних за період з 01.05.2014 року по 08.12.2016 року, наданий позивачем, погоджується із вказаною сумою та вважає її обґрунтованою.
Що стосується вимог про стягнення з відповідача індексу інфляції, то суд приходить до наступного.
Як встановлено в судовому засіданні, сторони узгодили суму позики, що підлягає поверненню у розмірі 1400,00 доларів США.
Законом України «Об індексації грошових доходів громадян» передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.
За правилами вказаного Закону не підлягає індексації гроші в іноземній валюті, оскільки при розрахунках в іноземній валюті враховується курс валюти на час повернення грошей, а тому суд до вказаних правовідносин не застосовує ч. 2 ст.625 ЦК України щодо стягнення індексу інфляції та відмовляє у позові в цій частині.
Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вирішує питання про судові витрати, вважаючи стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 390 грн. 96 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 526, 530, 625, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: м.Харків, Салтівське Шосе, 139-А,кв.15 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою від 10.12.2013року в розмірі 36 428грн.15коп., 3% річних від простроченої суми у розмірі 2850грн.00коп., судовий збір у сумі 390грн.96коп., а всього: 39 669 /тридцять девять тисяч шістсот шістдесят девять/ грн.11коп.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через районний суд.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Т.М.Довготько