РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого-судді Прохоренко В.В.,

секретар Тихоша Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, в якому свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 04.06.2011 року. Від шлюбу мають спільних дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. В січні 2017 року позивач продав майна, яке отримав у спадщину після смерті батька та придбав 51/100 частку квартири АДРЕСА_1. На теперішній час шлюбні стосунки між нім та відповідачем припинені. З метою уникнення спору щодо придбаного ним майна позивач просить визнати за ним право особистої приватної власності на 51/100 частку квартири АДРЕСА_2.

Позивач в судове засідання не зявився, надав про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав зазначених в позові. Відповідач в судове засідання не зявилася, надала про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.06.2011 року, про що свідчить актовий запис № 209, зроблений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 15.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано.

ОСОБА_1, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2, придбав 51/100 частку квартири АДРЕСА_2 майно, за особисті кошті, отримані від реалізації спадкового майна, що підтверджується договором купівлі продажу, посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу 13.02.2017 року, 51/100 частка квартири АДРЕСА_2. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності № 18989724.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16, які є обовязковими для застосування у подібних правовідносинах.

ОСОБА_2 визнала позов в повному обсязі не заперечувала той факт, що ОСОБА_1 придбав майна за особисті кошти, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, про що нею було складено письмову заяву.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.24 Постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Крім цього, відповідно до ст. 174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову, не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд приймає таке визнання відповідачем позову.

Враховуючи викладене вище, визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, ст.ст. 57, 60 СК України, керуючись ст.ст. 10,11,60, 174, 212,213, 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 51/100 частку квартири АДРЕСА_3.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Херсонської області через Херсонський міський суд Херсонської області, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту проголошення рішення.

Суддя: В.В.Прохоренко