Провадження № 2/537/216/2017
Справа № 537/5967/16-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.01.2017 р. м. Кременчук

Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Маханькова О.В.,

за участі секретаря судового засідання Скічко Н.В.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Крюківського районного суду в м.Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача сплачені за договором фінансового лізингу № 004818 від 31.10.2016 року кошти та неустойку в загальній сумі 4620 грн..

В обґрунтування позову покликається на те, що 31.10.2016 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу. В межах 14 днів з моменту його укладання позивач звернувся до відповідача з заявою про його розірвання та повернення коштів. Відповідач погодився на розірвання договору однак кошти не повернув. В зв*язку з цим позивачем подано позов про захист прав споживача, стягнення коштів у зв'язку з розірванням договору в сумі 77000 грн. та неустойки в розмірі 4620 грн. в зв'язку з розірванням договору фінансового лізингу.

В послідуючому позивач збільшив позовні вимоги і просив стягнути з відповідача сплачені за договором фінансового лізингу кошти сумі 77000 грн. та неустойку в розмірі 18480 +770 грн., а всього 96250 грн..

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив суд задовольнити його в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, просив справу розглянути за його відсутності, проти позовних вимог заперечив, посилаючись, на заперечення проти позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав.

Встановлено, що 31.10.2016року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», в особі представника ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності №113 від 23.09.2016 року (надалі Лізингодавець) та ОСОБА_1 (надалі Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №004818. Відповідно до п.1.1 Договору - Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі Предмет Лізингу визначений у п.3.1 цього Договору), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п.1.3 Договору - замовлення Предмету Лізингу відбувається з моменту підписання Лізингоодержувачем Специфікації (Додаток №3 до цього Договору) та сплати Лізингодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу. У відповідності до п.3.1 Договору - Предметом Лізингу є автомобіль КІА.

Згідно ст. 11 договору позивач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків.

Відповідно до п. 5.1 договору, предмет лізингу передається лізингоодержувачу у строк не більше 50 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію у розмірі 10% від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу у розмірі 3% від вартості предмета лізингу.

На виконання умов цього договору ОСОБА_1 сплатив комісію у розмірі 77 000 грн., що підтверджено Додатком № 1 до договору та квитанцією банку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Отже правовідносини між сторонами договору регулюються також і цим законом. Водночас, відповідно до п.п. З, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Так, відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

03 листопада 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 004818, та з вимогою про поверненя сплачених коштів як авансовий платіж в розмірі 77 000 грн., у звязку з розірванням договору. ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» відмовило позивачу у поверненні грошових коштів, сплачених, у зв'язку із укладенням договору лізингу № 004818 від 31.10.2016 року, із посиланням на п. 12.11. укладеного Договору. Відповідно до пункту 12.11 договору лізингу - у випадку розірвання договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмету лізингу, Лізингодавець повертає сплачені грошові кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається.

Суд погоджується з твердженням позивача, що даний пункт Договору фінансового лізингу є нікчемним.

Відповідно до ч.1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю.

Пункт 12.12 Договору фінансового лізингу є нікчемний, так як суперечить ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частинами 3 і 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Отже відповідач мав повернути кошти до 02 грудня 2016 року.

Право виходу з контракту передбачено ст. 6 Директиви 97/7/ЄС Європейського парламенту та ОСОБА_1 «Про захист прав споживачів в дистанційних контрактах» від 20 травня 1997 року. Відповідно до цієї норми - споживач має у своєму розпорядженні період обсягом щонайменш сім робочих днів, протягом якого він може оголосити про свій вихід з будь-якого дистанційного контракту без повідомлення причини та без понесення стягнень. Єдиною відповідальністю, яку може понести споживач внаслідок реалізації свого права на вихід з контракту, є компенсація безпосередніх витрат на повернення товарів. Термін для реалізації цього права починається: - у випадку товарів з дня їх отримання споживачем, якщо зобов'язання, передбачені статтею 5, були виконані; - у випадку послуг з дня укладення контракту чи з дня виконання зобов'язань, передбачених в статті 5, якщо вони виконані після укладення контракту, який передбачає, що цей термін не перевищує трьох місяців, про які йтиметься в наступному підпункті. У випадку, якщо постачальник не виконав зобов'язання, передбачені в статті 5, термін дорівнює трьом місяцям.

Є безпідставним покликання в заперечення відповідача, що ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» може бути застосована ,оскільки Товариство: не здійснює реалізації продукції та не є продавцем товарів, а надає послуги з придбання та передачі на умовах фінансового лізингу у користування майно.

Таке покликання відповідача суперечить п.19 ст.1 цього ж Закону, який передбачає, що продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Отже послуги теж є продукцією.

Не заслуговує на увагу покликання відповідача про те, що договір укладено в офісному приміщенні. Адже воно суперечить п.6 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною 9 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Тобто, ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» має сплатити на користь позивача неустойку за несвоєчасне повернення сплачених сум в розмірі 1% вартості продукції за кожен день затримки.

Суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти в сумі 77000 грн. та неустойку в розмірі 19250 грн.

Витрати в справі відповідно до ст.88 ЦПК України слід віднести на відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 213, 215, 224 ЦПК України, на підставі ст.ст. 88. 96, 152, 158 ЗК України, ст. ст. 366, 377 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (юридична особа - вул. Кутузова, 18/7 оф.506 м.Київ, 01133, код ЄДРПОУ - 38865527) на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 77000 (сімдесят сім тисяч ) грн. та неустойку в розмірі в розмірі 19250 (дев*ятнадцять тисяч двісті п*ятдесят) грн. 00коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави 551/п*ятсот п*ятдесят одна/грн.20 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Крюківський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Маханьков О.В.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 18.01.2017року.