Категорія 53Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру, Головного лікаря Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру (далі - ВОКШВД), Головного лікаря ВОКШВД ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 01.09.1989 року працював у Вінницькому обласному шкірно-венерологічному диспансері, який в подальшому змінив назву на ВОКШВД, з 10.02.1993 року безперервно обіймаючи посаду лікаря-дерматовенеролога, однак 29.07.2016 року його було звільнено з займаної посади на підставі наказу головного лікаря ВОКШВД ОСОБА_3, у зв'язку зі скороченням штату та чисельністю працівників, за п.1 ст.40 КЗпП України.

ОСОБА_2 з вказаним наказом та самим звільненням не погоджується, вказуючи на те, що про майбутнє вивільнення його попереджено не було, а профспілкова організація ВОКШВД згоди на його вивільнення не надала, а ВОКШВД, станом на момент звернення з позовом, розрахунок по заробітній платі з позивачем не провів.

За таких обставин позивач ОСОБА_2 просив визнати протиправним та скасувати наказ головного лікаря ВОКШВД, яким його було звільнено; поновити його на посаді лікаря-дерматовенеролога консультативно-діагностичного відділу ВОКШВД; визнати недійсним запис про звільнення з роботи, зроблений в трудовій книжці та зобов'язати головного лікаря ВОКШВД внести відповідний запис про поновлення позивача на посаді лікаря-дерматовенеролога ВОКШВД; стягнути з ВОКШВД на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.08.2016 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 оскаржує його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та вимог процесуального права, а тому просив його скасувати, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення сторін, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З копії трудової книжки ОСОБА_2 (а.с.6-7) вбачається, що 01.09.1989 року він був прийнятий на посаду лікаря-дерматовенеролога по заміні у Вінницькому обласному шкірно-венерологічному диспансері, який в подальшому змінив назву на ВОКШВД, а 08.10.2013 року переведений на 0,75 ставки посади лікаря-дерматовенеролога диспансерного відділення.

Директором Департаменту охорони здоров'я Вінницької обласної державної адміністрації було затверджено новий штатний розпис ВОКШВД на 01.08.2016 року, відповідно до якого кількість штатних посад лікарів скоротилась з 28,25 до 17 одиниць (а.с.88-95).

Наказом головного лікаря ВОКШВД ОСОБА_3 №43 від 28.04.2016 року «Про зміну в організації виробництва і праці» внесені зміни в організацію виробництва і праці, шляхом скорочення посад та штатних одиниць. Окрім того, вказаним наказом з 29.07.2016 року був скорочений такий підрозділ як диспансерне відділення, в якому нараховувалось 12,25 посад лікарів та в якому працював позивач. Окрім того, наказом вирішено створити комісію з розгляду кандидатур, що мають переважне право на залишення на роботі, якій доручено розглянути вказані кандидатури та намічено провести спільні консультації з профкомом та провести засідання розгляду таких кандидатур.

24.05.2016 року та 26.05.2016 року були проведення засідання комісії з розгляду кандидатур, що мають переважне право на залишення на роботі (а.с.102-105), однак ОСОБА_2 не було включено до переліку осіб, яке мають вказане право, а тому головний лікар ВОКШВД звернувся до профспілкового комітету з поданням про надання згоди на його звільнення.

11.07.2016 року на засіданні профспілкового комітету ВОКШВД у наданні згоди на звільнення лікаря ОСОБА_2 відмовлено.

Наказом головного лікаря ВОКШВД ОСОБА_3 №116-к від 29.07.2016 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади у зв'язку із скороченням чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 виходив з того, що його звільнення є протиправним, оскільки його своєчасно не було попереджено про вивільнення працівників, не запропоновано іншу посаду, не врахованого його переважного права на залишення на роботі, а також проігнорований висновок профспілкового комітету ВОКШВД, щодо надання згоди на його звільнення, проте судова колегія з такими твердженнями позивача погодитись не може, у зв'язку з наступним.

Відповідно до п.1 ч.1, 2 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

З акта від 26.05.2016 року (а.с.37) вбачається, що позивачу ОСОБА_2 було вручено для ознайомлення попередження про майбутнє звільнення із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України, однак останній від ознайомлення із попередженням та його підписанням відмовився.

З акта від 23.06.2016 року (а.с.35) вбачається, що позивачу ОСОБА_2 було запропоновано посаду лікаря-дерматовенеролога консультативно-діагностичного відділу з 01.08.2016 року, проте від запропонованої роботи ОСОБА_2 в усній формі відмовився, надати відмову від запропонованої роботи в письмовій формі відмовився.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 у встановлений законом строк було попереджено про майбутнє вивільнення та запропоновано іншу роботу.

Згідно з ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частино 2 вказаної статті передбачені обставини, за яких надається перевага на залишення на роботі, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

З протоколів №1 та №2 від 24.05.2016 року та 26.05.2016 року відповідно, вбачається, що при визначенні працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, враховувались всі визначені законом обставини. Серед 35 працівників, яких потрібно було звільнити, окрім трудового стажу та наявності вищої освіти, враховувались й інші підстави, а саме наявність дітей, в тому числі малолітніх, перебування у відпустці по догляду за дітьми до 3-х років, які мають беззаперечне переважне право на залишення на роботі тощо. З врахуванням цих категорій ОСОБА_2 не має переваги на залишення на роботі.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 і п.2, 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З протоколу №11 засідання профспілкового комітету ВОКШВД (а.с.109-139) вбачається, що відмовляючи у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 члени комітету виходили з наявності у позивача ОСОБА_2 переважного права на залишенні на роботі, у зв'язку з наявністю вищої освіти, наявності безперервного стажу понад 29 років, якості виконуваної роботи, наявності заохочень у вказаному медичному закладі.

Відповідно до ч.7 ст.43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Враховуючи, що судовою колегію вище вже встановлено відсутність у ОСОБА_2 переважного права на залишення на роботі, то висновок профспілкового комітету ВОКШВД вважатись обґрунтованим не може, а тому роботодавець мав право на звільнення позивача всупереч незгоди профспілкової організації.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Береговий О.Ю.