Справа № 464/9747/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/783/3549/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М.,Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 25 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 за участю третьої особи ОСОБА_5 про визнання договору дарування дійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 25 лютого 2016 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір дарування від 07 червня 1997 року, відповідно до якого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 безоплатно передали у власність ОСОБА_6 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, Вказує, що в провадженні Франківського районного суду м.Львова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя. З метою штучного створення доказів наявності у ОСОБА_6 майна, яке б перебувало у його особистій приватній власності ним було підроблено зазначену в рішенні розписку про дарування коштів та переписку щодо відмови в її нотаріальному посвідченні. Судом не встановлено факту, що одна зі сторін ухилялась від нотаріального посвідчення договору дарування, а також не надано оцінки тому факту, що з 1997 року по 2014 рік жодних звернень від ОСОБА_6 до відповідачів щодо нотаріального оформлення договору дарування не було, а такі з`явились лише після подання ОСОБА_5 позову про поділ майна подружжя. Зазначає, що договір дарування є одностороннім правочином, згідно якого одна сторона має обов`язок а інша лише право, тому позивач не вправі був вимагати визнання договору дійсним.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м.Львова від 25 лютого 2016 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання третя особа ОСОБА_5 не зявилась, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Представик апелянта ОСОБА_4 апеляційну скаргу ОСОБА_5 підтримав з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, крім визнання факту виникнення спору між сторонами у 2014 році, та подав апеляційному суду заяву про застосування до правовідносин сторін по справі позовної давності, мотивуючи таку заяву тим, що позивачу ще на момент укладення в простій письмовій формі договору дарування від 07.06.1997 року було відомо, що такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, і без такого посвідчення його права порушені, а тому перебіг строку позовної давності розпочався 07.06.1997 року та сплив задовго до набрання чинності ЦК України. Неподання заяви про застосування позовної давності суду першої інстанції мотивує тим, що його довірителька не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25.02.2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав, пояснив, що у 1997 році дійсно відбулось дарування 11000 доларів США між сторонами по справі. Відповідач ОСОБА_7 є рідною сестрою позивача ОСОБА_6 Спірний договір було укладено на виконання домовленості, згідно якої відповідачі залишались проживати в облаштованій квартирі батьків позивача ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_7, а позивач ОСОБА_6 змушений був проводити реконстукцію старого будинку, на що коштів не мав. У 1997 році саме відповідачі наполягли на написанні письмової розписки, так як вони передавали кошти, проте на той час сторони не вбачали потреби в нотаріальному посвідченні фактично укладеного договору дарування. Станом на 2014 рік, коли між позивачем ОСОБА_6 та апелянтом ОСОБА_5 виник спір про поділ майна подружжя, у позивача ОСОБА_6 виникла потреба в нотаріальному посвідченні договору дарування від 07.06.1997 року, проте на той час відповідачі за сплином значного часу уже втратили будь-який інтерес до нотаріального посвідчення вказаного договору та відмовились від такого. В суді першої інстанції позивач діяв добросовісно та не приховував той факт, що спір може стосуватись прав та обовязків ОСОБА_5Т, і тому її було залучено до участі у справі в якості третьої особи, проте на неодноразові виклики суду вона не зявилась. Вважає, що оскаржене рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу відхилити.

Представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав та просить апеляційну скаргу відхилити..

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, відповідно до матеріалів справи належно повідомлені, (а.с. 122) клопотань про відкладення розгляду справи не подали, тому розгляд справи згідно із приписами ст.305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта ОСОБА_4, представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав..

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що 07.06.1997 року між сторонами було укладено договір дарування валютних цінностей, а саме 11000 доларів США, про що в той же день було складено письмову розписку про одержання валютних цінностей, підписану обома сторонами договору, яка містить усі істотні умови договору дарування, та за своїм змістом свідчить про повне виконання сторонами умов договору. Судом також встановлено, що у 2014 році позивач звернувся з вимогою до відповідачів про нотаріальне посвідчення спірного договору дарування та отримав відмову.

Доводи апеляційної скарги, щодо фіктивності договору дарування від 07.06.1997 року колегія суддів вважає необґрунтованими та такими що не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 47, ст. 243, ч.2 ст. 244 ЦК Української РСР 1963 року прийшов до правильного висновку про задоволення позову, оскільки матеріалами справи встановлено, що сторонами повністю виконано договір дарування від 07.06.1997 року, вимога позивача до відповідачів у 2014 році про необхідність нотаріального посвідчення договору дарування коштів відхилена, чинним ЦК України не передбачено такого способу захисту порушеного права як зобовязати фізичну особу укласти договір. За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те, що можливість нотаріального посвідчення договору втрачена, і права позивача у звязку із цим порушені.

Судова колегія погоджується зазначеним висновком, враховуючи, що згідно ізч.1 ст. 47, ст. 243, ч.2 ст. 244 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на момент укладення спірного договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Недодержання нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. Згідно ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Покликання в доводах апеляційної скарги на те, що, відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року, позивач ОСОБА_6 не є належним позивачем за позовом про визнання договору дарування від 07.06.1997 року дійсним, оскільки у нього за вказаним договором виникли лише права, а у відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 лише обовязки, не колегія суддів вважає безпідставним і таким що не спростовує висновків суду, оскільки згідно ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною, а позивач ОСОБА_6 виконав договір дарування, так як приняв дар.

Колегія суддів не вважає за можливе розглядати заяву представника третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_4про застосування позовної давності, оскільки така, відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, може бути подана лише стороною у спорі та до винесення судом рішення.

Вищезазначені доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 Тадеївни- відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді