Справа № 159/3532/16-ц Провадження № 22-ц/773/326/17 Головуючий у 1 інстанції: Василюк О.С.
Категорія: 58 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Грушицького А.І., Матвійчук Л.В.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Ковельського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про виключення майна з акта опису й арешту майна, за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що заступником начальника Ковельського МР ВДВС ГТУЮ у Волинській області 15.08.2016 року складено акт опису й арешту майна серії ВП №51061722 в межах виконання виконавчого листа №159/5261/13-ц, виданого Ковельським міськрайонним судом 04.04.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором від 15.05.2007 року в розмірі 1047349,73 грн. та судових витрат в сумі 4865,50 грн., яким описано й арештовано нерухоме майно, належне їй та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, чим порушено її права як співвласника даного майна.

На підставі наведеного просила виключити з акта опису і арешту майна зазначене майно, а саме приміщення магазину будівельних матеріалів по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою для розміщення і добудови вказаного магазину.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2016 року, в яке внесено виправлення ухвалою цього ж суду від 27 грудня 2016 року, позов задоволено. Виключено з акта опису й арешту майна приміщення магазину будівельних матеріалів площею 422 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0231 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ПАТ «Укрсоцбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати через неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника ПАТ «Укрсоцбанк», дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є зокрема невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що описане та арештоване майно належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, так як придбане ними у період шлюбу, а отже викладені позивачем обставини та докази, якими вони обґрунтовуються, суд вважає доведеними.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що згідно з відомостями про право власності на приміщення магазину будівельних матеріалів площею 422 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, власником даного приміщення є підприємець ОСОБА_3 (а.с.51 зворот, а.с. 72).

Як роз'яснено в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

В пункті 5 зазначеної Постанови вказано, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження».

Пунктами 13 і 14 Постанови визначено, що при розгляді справ належить звертати увагу на те, чи додержані відповідною службовою особою вимоги закону про опис та арешт майна, зокрема, чи перелічено в акті опису інше майно, у тому числі те, що знаходиться у спільній власності боржника з іншими особами, яке не описувалось, а також чи не описано те майно, на яке стягнення не може бути звернене за виконавчими документами або може бути звернене лише в передбачених законодавством випадках. Вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, слід керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. При розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту з належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з Державного акта на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0231 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для розміщення та добудови магазину, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Разом з тим, інших осіб, які є співвласниками майна, в акті не зазначено (а.с.50, 71).

Відповідно до іпотечного договору від 15.05.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3, вищезазначене приміщення магазину та земельна ділянка передані в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №074-22-05/07 від 15.05.2007 року, укладеного між даними сторонами.

11 травня 2016 року Ковельським МРВДВС ГТУЮ у Волинській області винесено постанову про відкриття провадження за №51061722 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 04.04.2016 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області по справі №159/5261/13-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором від 15.05.2007 року в розмірі 1047349,73 грн. та 4865,50 грн. судових витрат по справі (а.с. 126).

Актом опису й арешту майна серія ВП № 51061722 від 15.08.2016 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 159/5261/13-ц заступником начальника Ковельського МРВДВС ГТУЮ у Волинській області Васковцем С.І. проведено опис майна та накладено арешт із забороною його відчуження (а.с.122-125).

Відповідно до даних ТМЦ 0742 МВС України від 18.05.2016 р. на запит Ковельського ВДВС за боржником ОСОБА_3 транспортні засоби не зареєстровані (а.с.53).

14.09.2016 року в межах даного виконавчого провадження було винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_3, яка згідно з інформацією банків (ПАТ КБ «Приватбанк і «Укрсоцбанк») була виконана, однак на рахунках виявилось недостатньо коштів для її належного виконання в межах суми 1052215,23 грн.(а.с.43,44).

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" на майно, яке перебуває в іпотеці та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього Закону), допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження").

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження").

За положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку".

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно знаходиться в іпотеці ПАТ «Укрсоцбанк», одночасно він є і стягувачем за виконавчим провадженням, в ході якого описано й арештовано майно.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року N 6 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" роз'яснено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Згідно з ч.2 п.5 Постанови Пленуму, вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, суду необхідно враховувати, що відповідно до ст. ст. 22, 28 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку поділу його їх частки визнаються рівними.

Статтею 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України.

Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Зі змісту відомостей про об'єкт нерухомого майна - приміщення магазину будівельних матеріалів, вбачається, що він належить на праві приватної власності підприємцю ОСОБА_3.(а.с. 51).

Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не заявляла вимог про визнання права власності на частку у майні, яке вона просить виключити з акта опису та арешту майна.

Доказів того, що договір іпотеки щодо спірного майна був укладений ОСОБА_3 без відома та дозволу ОСОБА_2 та що вона зверталась до суду про оспорювання цього договору, позивачем суду не надано, отже іпотека банку на це майно є чинною, а також питання про оскарження дій державного виконавця в процесі накладення арешту та опису майна позивачем не ставилось.

Разом з тим, як визначено ст. 23 Закону України «Про іпотеку», навіть у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, в тому числі у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про виключення спірного майна з акта опису і арешту майна не відповідає нормам матеріального права, оскільки стягнення на зазначене майно, яке є предметом іпотеки за зобов'язаннями ОСОБА_3, звернуто правомірно, так як стягувачем та іпотекодержателем виступає одна особа - ПАТ «Укрсоцбанк».

Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи призвели до неправильного вирішення справи, то відповідно до п.3, 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України це є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення - про відмову в задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити .

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2016 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Ковельського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про виключення майна з акта опису й арешту майна відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді