АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/2102/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9215/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шум Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Шахової О.В. , Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Науменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: ОСОБА_7 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06.12.2006 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого, були надані кредитні кошти в розмірі 88 935 доларів США строком до 06.12.2026 року зі сплатою 15,25 % річних. З метою забезпечення виконання боргових зобов'язань за договором, 06.12.2006 року між відповідачем та нею був укладений договір іпотеки предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1. Також, 25.09.2007 року між банком та третьою особою ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1. Під час укладання кредитного договору банком не було проведено переддоговірної роботи. Також, її не було повідомлено письмово про переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, що призвело до укладення між сторонами кредитного договору на невигідних для неї умовах. Відтак, вважала, що в порядку ч. 2 ст. 548 ЦК України, у зв'язку з недійсністю основного зобов'язання мають бути визнанні недійсними договори іпотеки від 06.12.2006 року та від 25.09.2007 року

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду представник позивача подала апеляційну скаргу де ставила питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, заперечувала проти її задоволення.

Третя особа будучи належним чином повідомленою про розгляд справи у судове засідання не з'явилася, поважність причин своєї неявки суду не повідомила. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у її відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявлених вимог, прийшов до висновку, що представник позивача відповідно до положень ст. 60 ЦПК України не надала суду безперечних доказів в обґрунтування позовних вимог, в тому числі і докази які б могли підтвердити порушене право позивача при укладанні спірних договорів, а тому вважав, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Зазначаючи при цьому, що при розгляді справи не встановлено наявність будь-яких застережень та/або заперечень ОСОБА_5 під час укладання та підписання останньою кредитного договору та в подальшому додаткових угод. Відтак, її посилання в обґрунтування позовних вимог: - що спірний кредитний договір укладений з порушенням норм чинного законодавства; - що призводить до погіршення становища позивача; - що відповідачем не було повідомлено письмово позивача про переваги та недоліки запропонованих схем кредитування; - ненадання повної інформації про умови кредитування, в тому числі, вартості кредиту; - несправедливість умов кредитування є безпідставними.

Також суд вважав необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог, в тому числі і з цих підстав. Оскільки, як достовірно встановлено судом, позивач з часу укладання кредитного договору, виконувала договірні зобов'язання щодо повернення щомісячно кредитних коштів та відсотків, жодних претензій до банку не висувала.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач вказувала, що внаслідок документального недотримання ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» оформлення кредитного договору, а саме ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитний договір №014/1179/74/1104 від 06.12.2006 року не містить інформації щодо детального розпису загальної вартості кредиту із зазначенням сукупної вартості кредиту. А також те, що експертний висновок № 1854 від 22.08.2016 року судового експерта Київської незалежної судово-експертної установи Віхляєва O.K. є доказом того, що під час укладення кредитного договору відповідач приховав від позивача повну та об'єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, вказав в договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позивача в оману щодо реальної відсоткової ставки та загальної суми кредиту. Проте, як вбачається зі змісту оскаржуваного, судом першої інстанції не прийнято до уваги ані порушення відповідачем вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» під час укладення кредитного договору, ані зазначені вище результати експертно-економічного дослідження.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, матеріалах справи.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що 06.12.2006 року між відповідачем ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 014/1179/74/1104, відповідно до умов якого, останній були надані кредитні кошти в розмірі 88 935,00 доларів США строком до 06.12.2026 року зі сплатою 15,25 % річних.

У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За положеннями п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюється дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З с. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на викладене, позивач мала довести ті обставини, за якими законодавець кредитного договору недійсним.

У той же час, умови укладеного сторонами договору вказують на те, що позивач за п. 5.1 кредитного договору, зобов'язалась щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту здійснювати часткове погашення кредиту та відсотків за фактичне використання кредитних коштів.

Також, відповідно до п. 1.3 кредитного договору, погашення кредиту, в залежності від обраної програми кредитування, може здійснюватися згідно графіку погашення кредиту та відсотків.

Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору, підписаного ОСОБА_5 між сторонами погоджений графік погашення кредиту та відсотків, а саме: щомісячно до 15 числа кожного місяця в сторону його зменшення із зазначенням сукупної вартості кредиту в розмірі та встановлення щомісячної суми до сплати, яка становить 1 187,55 доларів США.

ОСОБА_5 власноручно заповнювала 05.12.2006 року заяву-анкету позичальника де особисто зазначила бажану суму отримання кредиту та валюту даного кредиту.

05.12.2006 року ОСОБА_5 своїм підписом засвідчила, що ознайомлена у письмовій формі з кредитним умовами, зокрема: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання послуг, з валютними ризиками, при отриманні кредиту в іноземній валюті, зміст умов кредитування зрозумілий.

У подальшому з позивачем були укладені додаткові угоди, та відповідно до останньої укладеної угоди від 23.05.2014 року процента ставка змінена до 13,00 % річних, одночасно сторони домовились викласти в новій редакції графік повернення кредиту та сплати інших платежів, розрахунок вартості кредиту, який становить 147 241,04 доларів США (сукупна вартість кредиту).

Відповідно до п. 3 додаткової угоди від 23.05.2014 року, умови цієї угоди позичальнику ОСОБА_5 зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими.

За таких обставин колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, так як матеріали справи не містять доказів, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилася та погодилася з його умовами.

Не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи і доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідач надаючи кредит в іноземній валюті не попередив позичальника про валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором.

Так як згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясовувати виконання банками та іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих в МЮ України 25 травня 2007 року № 541/13808 ( щодо договорів укладених після набрання постановою чинності) де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту у іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

У той же час спірний договір був укладений до набрання чинності зазначеною постановою, а саме 06.12.2006 року.

У відповідності до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином , колегія суддів вважає, що в матеріалах справи відсутні будь - які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір недійсним у зв'язку з порушенням прав споживача.

У той же час, колегія суддів вважає, що постановлене судове рішення підлягає зміні в порядку положень ст. 309 ЦПК в частині щодо виключення з мотивувальної частині рішення суду посилань на відмову у задоволенні позову з підстав перебігу строку позовної давності.

Так як у відповідності до положень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року зазначено - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2017 року змінити. Виключивши з мотивувальної частини рішення суду посилання на застосування строків позовної давності.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішеннянабирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржено вкасаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: