Справа № 308/4431/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2017 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої судді Лемак О.В.,

при секретарі Віраг Е.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Апеляційного суду Закарпатської області про скасуванням наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Апеляційного суду Закарпатської області, яким просила: визнати дії керівника апарату Апеляційного суду Закарпатської області ОСОБА_2 щодо її звільнення з посади додаткового помічника судді Апеляційного суду Закарпатської області, неправомірними; скасувати наказ керівника апарату Апеляційного суду Закарпатської області ОСОБА_2 №6.3.1-72 від 01.03.2017 року про її звільнення з посади додаткового помічника судді Апеляційного суду Закарпатської області, як незаконний та протиправний; поновити її на посаді додаткового помічника судді Апеляційного суду Закарпатської області з 02 березня 2017 року; стягнути з Апеляційного суду Закарпатської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2017 року по день поновлення на роботі; стягнути з Апеляційного суду Закарпатської області на її користь моральну шкоду в сумі 65 000, 00 грн. та стягнути з Апеляційного суду Закарпатської області на її користь судові витрати та витрати на правову допомогу.

В обґрунтовування своїх вимог зазначила, що наказом керівника апарату Апеляційного суду Закарпатської області №6.3.1-124 від 13.11.2012 року її було призначено помічником судді Апеляційного суду Закарпатської області Бондаренко Ю.О. за переведенням з Закарпатського окружного адміністративного суду із залишенням 11 рангу державного службовця на підставі поданні судді Бондаренка Ю.О.

ОСОБА_3 Вищої ради юстиції від 08 грудня 2016 року №3042/0/15-16 було звільнено ОСОБА_4 з посади судді апеляційного суду Закарпатської області у звязку з поданням заяви про відставку. Наказом в.о. голови Апеляційного суду Закарпатської області №6.3.1-351 від 13.12.2016 року суддю Бондаренко Ю.О. відраховано зі штату суду.

09 грудня 2016 року на підставі письмового подання судді Апеляційного суду Закарпатської області Бисаги Т.Ю. та відповідної її письмової заяви, наказом керівника апарату Апеляційного суду Закарпатської області №6.3.1-340 від 09.11.2016 року її було переведено на посаду помічника судді Апеляційного суду Закарпатської області Бисаги Т.Ю. для виконання обовязків додаткового помічника судді, тимчасово, з 09 грудня по 26 грудня 2016 року. В подальшому, 26 грудня 2016 року наказом №6.3.1-381 від 26.12.2016 року та 01 лютого 2017 року наказом №6.3.1-39 від 31.01.2017 року з нею було продовжено строковий трудовий договір до 31 січня та 01 березня 2017 року відповідно.

З 13.02.2017 року по 03.03.2017 року знаходилася на лікарняному, але 27 лютого 2017 року, нею на вимогу в.о. керівника апарату було подано письмову заяву та подання судді Бисаги Т.Ю. про призначення додатковим помічником судді на час виконання ним повноважень судді, чим дотриманні та виконанні всі умови згідно чинного законодавства для продовження роботи на посаді додаткового помічника судді Бисаги Т.Ю.

Але, не зважаючи на вищезазначене, 06.03.2017 року, після виходу на роботу з лікарняного дізналася про те, що 01 березня 2017 року керівником апарату Апеляційного суду Закарпатської області видано наказ №6.3.1-72 від 01.03.2017 року, яким відповідно до п.2 ч.1 ст.36, 83 Кодексу законів про працю України, ст.19, ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» її було звільнено із займаної посади додаткового помічника судді Апеляційного суду Закарпатської області Бисаги Т.Ю. з 01.03.2017 року, у зв'язку з закінченням строку трудового договору.

Вважає оскаржуваний наказ про своє звільнення незаконним і таким, що не відповідає чинному законодавству та грубо порушує її трудові права. Зазначає, що відповідно до ст.157 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII від 2 червня 2016 року, кожний суддя має помічника, статус і умови діяльності якого визначаються цим Законом та Положенням про помічника судді, затвердженим ОСОБА_3 суддів України. Приписами ч.3 зазначеної статті визначено, що судді самостійно здійснюють добір помічників. Зазначені норми кореспондуються з п.19 Положення про помічника судді суду загальної юрисдикції, затвердженого Рішення ОСОБА_3 суддів України 25.03.2011 року №14 (надалі по тексту Положення), яким передбачено, що помічник судді може бути звільнений з посади з дотриманням вимог законодавства про працю та Закону України «Про державну службу» на підставі заяви про звільнення за власним бажанням або за мотивованим поданням судді, а у випадку тривалої відсутності судді за наказом керівника апарату відповідного суду. Так як на момент її звільнення письмової відмови у призначенні додатковим помічником судді Бисаги Т.Ю. не надходило, а суддя перебуває у штаті відповідного суду, її особа відповідає всім кваліфікаційним вимогам згідно п.6 Положення про помічника судді, а також, змін у штатному розпису та кошторису Апеляційного суду Закарпатської області не відбувалось, вважає, що непродовження строкового трудового договору з нею при наявності подання судді та її письмової заяви є безпідставним та незаконним.

Крім того, вказує на те, що вона є одинокою матірю дитини до трьох років, яка до того ж є дитиною з інвалідністю, а тому при звільненні керівником апарату було недотримано норми чинного законодавства, а саме ч.3 ст.184 КЗпП України, яким звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Позивач та її представник до суду не зявилися, однак подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, за наявними матеріалами. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявилася, хоча про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, однак подала заперечення на позовну заяву, яким просила в задоволені позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вина посилається як на підставу своїм вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом керівника апарату Апеляційного суду Закарпатської області №6.3.1-124 від 13.11.2012 року ОСОБА_1 було призначено помічником судді Апеляційного суду Закарпатської області Бондаренко Ю.О. за переведенням з Закарпатського окружного адміністративного суду із залишенням 11 рангу державного службовця на підставі поданні судді Бондаренка Ю.О.

Наказом №6.3.1-130 від 11.11.2014 року присвоєно черговий 10 ранг держслужбовця.

ОСОБА_3 Вищої ради юстиції від 08 грудня 2016 року №3042/0/15-16 було звільнено ОСОБА_4 з посади судді апеляційного суду Закарпатської області у звязку з поданням заяви про відставку. Наказом в.о. голови Апеляційного суду Закарпатської області №6.3.1-351 від 13.12.2016 року суддю Бондаренко Ю.О. відраховано зі штату суду.

Судом встановлено, що 09 грудня 2016 року на підставі письмового подання судді Апеляційного суду Закарпатської області Бисаги Т.Ю. та відповідної письмової заяви позивача, наказом керівника апарату Апеляційного суду Закарпатської області №6.3.1-340 від 09.11.2016 року ОСОБА_1 було переведено на посаду помічника судді Апеляційного суду Закарпатської області Бисаги Т.Ю. для виконання обовязків додаткового помічника судді, тимчасово, з 09 грудня по 26 грудня 2016 року. В подальшому, 26 грудня 2016 року наказом №6.3.1-381 від 26.12.2016 року та 01 лютого 2017 року наказом №6.3.1-39 від 31.01.2017 року з нею було продовжено строковий трудовий договір до 31 січня та 01 березня 2017 року відповідно, з зазначенням, що призначається на посаду помічника судді Апеляційного суду Закарпатської області Бисаги Т.Ю. для виконання обовязків додаткового помічника судді на час виконання суддею повноважень судді цього суду в межах кількісного складу діючого штатного розпису до визначення нового персонального та кількісного складу суддів та помічників суддів в Апеляційному суді Закарпатської області.

З 13.02.2017 року по 03.03.2017 року ОСОБА_1 знаходилася на лікарняному.

27 лютого 2017 року ОСОБА_1 було подано письмову заяву та подання судді Бисаги Т.Ю. про призначення додатковим помічником судді на час виконання ним повноважень судді, чим дотримані та виконані всі умови згідно чинного законодавства для продовження роботи на посаді помічника судді Бисаги Т.Ю., а саме ч.3 ст.154 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та п.п.7, 8, 10, 17 Положення про помічника судді суду загальної юрисдикції, затвердженого рішенням ОСОБА_3 суддів України від 25.03.2011 року №14 зі змінами.

01 березня 2017 року керівником апарату Апеляційного суду Закарпатської області видано наказ №6.3.1-72 від 01.03.2017 року, яким відповідно до п.2 ч.1 ст.36, 83 Кодексу законів про працю України, ст.19, ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади помічника судді Апеляційного суду Закарпатської області Бисаги Т.Ю. з 01.03.2017 року, у зв'язку з закінченням строку трудового договору та з яким вона була ознайомлена 06.03.2017 року після виходу на роботу з лікарняного.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі та наведені докази, суд вважає, що доводи позивача щодо порушення його трудових прав у звязку із звільненням є доведеними, оскільки за умови наявності подання судді на призначення додатковим помічником судді, підстав для звільнення позивача не було.

Крім того, суд дійшов висновку, що звільнення працівника за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору проведено роботодавцем з порушенням вимог частини третьої статті 184 зазначеного Кодексу в частині обовязкового працевлаштування одинокої матері, яка має дитину інваліда віком до трьох років (без розриву трудового стажу по спеціальності), тому наказ про звільнення підлягає скасуванню, а працівник поновленню на роботі, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.157 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII від 2 червня 2016 року кожний суддя має помічника, статус і умови діяльності якого визначаються цим Законом та Положенням про помічника судді, затвердженим ОСОБА_3 суддів України.

Приписами ч.3 зазначеної статті визначено, що судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Зазначені норми кореспондуються з п.19 Положення про помічника судді суду загальної юрисдикції, затвердженого Рішення ОСОБА_3 суддів України 25.03.2011 року №14 (надалі по тексту Положення), яким передбачено, що помічник судді може бути звільнений з посади з дотриманням вимог законодавства про працю та Закону України «Про державну службу» на підставі заяви про звільнення за власним бажанням або за мотивованим поданням судді, а у випадку тривалої відсутності судді за наказом керівника апарату відповідного суду.

Відповідно до п.7, 10 розділу ІІ Положення про помічника судді суду загальної юрисдикції, судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді. Призначення на посаду помічника судді здійснюється без конкурсного відбору на підставі письмового подання судді керівником апарату відповідного суду.

Згідно п.12 цього Положення, керівник апарату може відмовити судді в задоволенні подання про призначення на посаду помічника судді у випадку, коли претендент не відповідає вимогам, установленим частиною другою статті 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункту 6 цього Положення.

Відповідно до ч. 1 п. 17 Положення про помічника судді, з внесеними змінами, ОСОБА_3 суддів України від 15 вересня 2016 року №56, у випадку тривалої відсутності судді (тривале відрядження, відсторонення судді від посади, відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною тощо), а також у період з моменту припинення повноважень судді з відправлення правосуддя, або з моменту звільнення судді з займаної посади у встановленому законом порядку, помічник судді може тимчасово виконувати обов'язки додаткового помічника іншого судді, про що на підставі особистої заяви помічника судді та подання відповідного судді видається наказ керівника апарату суду.

З зазначених змін вбачається, що помічники тих суддів, які звільнилися з займаної посади у встановленому законом порядку, можуть виконувати обов'язки додаткового помічника іншого судді, на підставі особистої заяви помічника судді та подання відповідного судді.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відмови судді в задоволенні подання про призначення на посаду помічника судді Керецман Н.В. не було, позивач відповідала вимогам, установленим ч.2 ст.151 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а також виконала всі умови, встановлені ч.3 ст.157 цього Закону та ч.1 п.17 Положення про помічника судді, для подальшого виконання обов'язків додаткового помічника судді, а тому не продовження строкового трудового договору є безпідставним та незаконним.

Окрім зазначеного, при звільненні позивачки, відповідачем було грубо порушено положення ч.3 ст.184 КЗпП України, яка регламентує, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина 6 статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного суду України п.9 Постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України судам слід врахувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда проводиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП України). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обовязок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або іншому підприємстві (в установі організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин. Передбачені ч.3 ст.184 КЗпП України гарантії поширюються і на випадки звільнення у звязку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийнятті на сезонні роботи.

ОСОБА_5 соціальної політики України від 15.04.2011 року №3961/0/14-11/10 застерігається звільнення жінок, вказаних в частині третій ст.184 КЗпП, в звязку з закінченням строкового трудового договору та зазначається, що таке звільнення має особливості. Таке звільнення можливе, але власник зобовязаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням в цьому разі також не допускається та має суттєву специфіку. Передбачене збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, але не більше ніж на три місяці «з дня закінчення строкового трудового договору» (а не з дня звільнення). Тобто, фраза «з дня закінчення трудового договору» дає підстави для висновку, що закінчення строкового трудового договору не дає власникові права звільнити жінку. Він має тільки попередити жінку, що після закінчення строкового трудового договору вона до роботи допущена не буде, що вона на період пошуку підходящої роботи може знаходитись вдома, що вона повинна буде зявитися на підприємство, коли буде знайдена можливість її працевлаштування для продовження роботи (при працевлаштуванні на цьому підприємстві) або для одержання трудової книжки і розрахунку по заробітній платі (при працевлаштуванні на іншому підприємстві).

Факт самостійного виховання і утримання дитини, її вік до 3 років та статус дитини з інвалідністю підтверджено належними документами, які знаходяться в особистій справі та були відомі керівнику апарату на момент звільнення позивача.

Із поданого до суду відповідачем заперечення вбачається, що керівник апарату пропонувала позивачу вакантну посаду оператора компютерного набору до закінчення строкового трудового договору та посаду старшого інспектора у відділах суду, - після звільнення, із зазначенням, що ОСОБА_1 не виявила бажання працювати на зазначених посадах.

Проте, вказаний лист та акт не може бути прийнятий судом як доказ, так як відповідно до п.31 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 при пропонуванні працівникові іншої роботи (не за спеціальністю чи фахом), що вважається дорученням працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором, повинно бути зазначено всі вакантні посади, у чому будуть полягати трудові обов'язки працівника, який розмір оплати праці, умови праці, тощо. Якщо цього не зроблено, працівник не зможе адекватно оцінити та обдумати зроблену роботодавцем пропозицію. Невиконання цього правила може стати свідченням того, що працівник незаконно звільнений з грубим порушенням трудового законодавства.

Також, не заслуговують на увагу суду листи з пропозицією роботи, направлені після звільнення із займаної посади, так як власник зобовязаний працевлаштувати жінку на цьому або іншому підприємстві відповідно до її фаху з недопущенням розриву у часі між звільненням і працевлаштуванням.

Частиною 1 ст.235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, у зв'язку з вищенаведеним, дії керівника апарату щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 є протиправними, а наказ №6.3.1-72 від 01.03.2017 року є незаконним і підлягає безумовному скасуванню з поновленням позивача на посаді додаткового помічника.

У зв'язку з прийняттям судом рішення про поновлення позивача на роботі, виходячи з положень частин 1 та 2 ст.235 КЗпП України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2017 року по день постановляння рішення суду.

Зокрема зазначені частини вказують, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно абз.1, 3 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата та провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Оскільки позивача було звільнено з посади у березні 2017 року, розрахунок середньомісячної заробітної плати має бути проведений, виходячи з розміру її грошового забезпечення за січень лютий 2017 року.

Відповідно до довідки Апеляційного суду Закарпатської області від 28.02.2017 року заробітна плата у період з 1 січня 2017 року по 28 лютого 2017 року склала 13 034,66 грн., а саме: за січень нараховані 7 881,90 грн., за лютий 3 152,76 грн. Таким чином, виходячи із розрахунку, розмір середнього заробітку складає 5 517,33 грн. (7 881,90 грн.+3 152,76 грн./2).

Враховуючи, що загальне число робочих днів у січні лютому 2017 року відповідно до листа Мінсоцполітики від 05 серпня 2016 року №11535/0/14-16/13 складає 44 дня (20 робочих днів у січні та 20 робочих днів у лютому), з яких відпрацьовано 28 днів у звязку із знаходженням на лікарняному, середньомісячне число робочих днів за останні два календарних місяці, що передували звільненню та за які позивачу нараховувалось грошове забезпечення, складає 14 днів (28/2). Таким чином, середньоденне грошове забезпечення (заробітна плата) за цей період складає 394,10 грн. (5 517,33 грн./14 днів).

За час вимушеного прогулу за період з 02 березня 2017 року по 11 грудня 2017 року (день винесення рішення) робочі дні відповідно до листа Мінсоцполітики від 05 серпня 2016 року №11535/0/14-16/13 складають 194 дня з середньомісячною заробітною платою 76 455,40 гривень (394,10 грн.?194 дня). З вказаної суми підлягають відрахуванню кошти до державних цільових фондів.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить із положень ч.1 ст.2371 КЗпП України, яка регламентує, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Постановою Пленуму Верховного Суду №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

На думку суду моральна шкода це шкода заподіяна працівникові поведінкою особи, яку можна характеризувати, як неетичну, таку, що суперечить системі поглядів і уявлень, як регулюють поведінку людей у суспільстві. Під моральною шкодою розуміються страждання завдані працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд виходить від характеру та обсягу заподіяних позивачці моральних страждань, з урахуванням ступені вини відповідача, крім того враховується характер та тривалість страждань, стан здоров'я , істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, а також часу і зусиль необхідних для відновлення попереднього стану. Зважаючи на те, що позивачку було незаконно звільнено із займаної посади, вона після звільнення тривалий час перебувала у важкому моральному і психологічному стані з малолітнім сином, який є інвалідом після важкої операції та потребує постійних значних витрат на утримання та лікування, а її робота є основним джерелом існування родини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову позивача в частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яка виходячи із принципу розумності та справедливості визначається судом у розмірі 35 000,00 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Також, відповідно до ст.ст. 84 та 88 ЦПК України підлягають поверненню стороні, на користь якої ухвалено рішення, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права та документально підтверджені. Враховуючи засади граничних розмірів відшкодування судових витрат та доданих до матеріалів справи: Договору №12 про надання правової допомоги від 30 березня 2017 року, Розрахунку наданих послуг по справі та квитанції №17890813 від 22.06.2017 року, до стягнення з відповідача підлягають витрати на правову допомогу в розмірі 5 100 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки позивача ОСОБА_1 було звільнено незаконно та без дотримання підстав та процедури, передбаченої Кодексом законів про працю України, наказ №6.3.1-72 від 01.03.2017 року є протиправним, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу №6.3.1-72 від 01.03.2017 року та поновлення її на роботі, підлягають до часткового задоволення.

Виходячи із положень пунктів 2 та 4 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивачки на роботі та виплати їй заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. .

У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у розмірі 2 240,00 гривень.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії керівника апарату Апеляційного суду Закарпатської області ОСОБА_2 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади додаткового помічника судді.

Скасувати наказ керівника апарату Апеляційного суду Закарпатської області ОСОБА_2 №6.3.1-72 від 01.03.2017 року «Про звільнення ОСОБА_1» як незаконний та протиправний.

Поновити ОСОБА_1 на посаді додаткового помічника судді Апеляційного суду Закарпатської області з 02 березня 2017 року.

Стягнути з Апеляційного суду Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02 березня 2017 року по 11 грудня 2017 року в розмірі 76 455,40 (сімдесят шість тисяч чотириста пятдесят пять гривень сорок копійок) гривень.

Стягнути з Апеляційного суду Закарпатської області на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, заподіяну моральну шкоду в сумі 35 000, 00 (тридцять пять тисяч) гривень.

Стягнути з Апеляційного суду Закарпатської області на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, витрати на правову допомогу у розмірі 5 100,00 (пять тисяч сто) гривень.

Стягнути з Апеляційного суду Закарпатської області в дохід держави судовий збір у розмірі 2 240,00 (дві тисячі двісті сорок) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6