Апеляційний суд міста Києва
Справа № 759/5180/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Петренко Н.О.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2292/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Музичко С.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-траспортної пригоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

08 квітня 2016 позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.02.2016 по вул. Чаадаєва,2-в в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля SEAT All державний номер НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_5, який належить позивачу ОСОБА_6 та автомобіля КІА Cerato, державний номер НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_4 Внаслідок завданої ДТП автомобілю позивача ОСОБА_6 було завдано пошкоджень на суму 24 142,00 грн., які позивачі просять суд стягнути з відповідача, а також моральну шкоду в розмірі 37 860,00 грн., оплату юридичної допомоги 10 000,00 грн., судовий збір в розмірі 732,05 грн. та експертних послуг 1200,00 грн. При цьому було зазначено, що після скоєння ДТП відповідач написав розписку, де визнав себе винним у скоєнні ДТП та зобов'язався відшкодувати збитки, в якості гарантії виконання зобов'язання залишив завдаток 300 доларів США. Також відповідач повідомив, що страхового полісу він не має відмовився від оформлення ДТП співробітниками поліції. На місце скоєння ДТП екіпаж патрульної полії викликався, але ДТП не оформляли у зв'язку з домовленістю сторін. В подальшому відповідач перестав виходити на зв'язок. Крім матеріальної шкоди позивачу ОСОБА_6 була завдана моральна шкода, оскільки він не міг тривалий час користуватися своїм транспортним засобом, що завдало йому значних незручностей і призвело до порушення соціальних зв'язків.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 24 142,00 грн., витрати на юридичну допомогу в сумі 10 000,00 грн., оплату експертних послуг 1200,00 грн. та судовий збір в розмірі 732,05 грн., а всього 36 074,05 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрутованість, ухвалення внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, неповноти та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильної оцінки доказів, невідповідності висновків суду, щодо реальних обставин справи. Зокрема зазначав, що вина його довірителя ОСОБА_4 у відшкодуванні збитків не наступила у зв'язку з тим, що не доведена вина у скоєнні ДТП. Написана відповідачем розписка про скоєння ДТП та його вину свідчить лише про прагнення, як скоріше залагодити конфлікт, який стався за участю даних автомобілів, оскільки він знаходився у стресовому стані. При розгляді справи ОСОБА_4 згадав і про наявність поліса обов'язкового страхування, який знаходиться у матеріалах справи. Під час розгляду справи на дані обставини неодноразово зверталась увага суду, як представником відповідача, так і відповідачем по даній справі, однак судом не було надано належної оцінки вищезазначеним доводам відповідача. Судом першої інстанції також не було надано належної оцінки діям працівників поліції, які з невідомих підстав без будь-якого повідомлення чергової частини поліції або керівного складу поліції виїхали за адресою відповідача і тривалий час знаходились у квартирі відповідача, що в подальшому призвело до складання додатку до розписки на яку в процесі розгляду справи і посилалась сторона позивача. Не було допитано в якості свідка другого працівника поліції, що свідчить про упередженість суду при розгляді справи. Відповідач не погодився з об'ємом робіт та пошкоджень, вказаних у наряді замовленні, оскільки дані обставини не відповідають дійсності і не підтверджені належними доказами. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач рішення суду в частині відмовлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не оскаржує, а позивачі взагалі на рішення суду апеляційної скарги не подавали.

За таких обставин, рішення суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди, як таке, що не оскаржується у відповідності до ч.1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (п.2, ч.1 ст. 307 ЦПК України).

Положенням п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

До частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Підставами відшкодування шкоди за цим деліктом є: а) наявність шкоди; б) протиправна дія заподіювача шкоди; в) наявність причинного зв'язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (незалежно від вини).

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_6 та стягуючи з відповідача ОСОБА_4 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 24 142,00 грн., витрати на юридичну допомогу в сумі 10 000,00 грн., оплату експертних послуг 1200,00 грн. та судовий збір в розмірі 732,05 грн., а всього 36 074,05 грн., суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в цій частині, як і розміру судових витрат.

З такими висновками суду слід погодитись лише в частині виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 09.02.2016 приблизно о 13 годині у м. Києві по вул. Чаадаєва, 2-в сталася дорожнього-транспортна пригода за участю автомобіля «SEAT Altea», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, який належить ОСОБА_6 та автомобілем «КІА Cerato», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4, внасліок чого були пошкоджені зазначені транспортні засоби. Ці обставини не заперечувались сторонами і не були спростовані. Матеріали про правопорушення не складались. В той же день 09.02.2016 відповідач ОСОБА_4 написав розписку, в якій визнав себе винним у ДТП та зобов'язався відшкодувати завдані збитки, залишивши завдаток ОСОБА_5 у розмірі 300 доларів США. В додатку до розписки відповідач зобов'язався зустрітися з ОСОБА_6 10.02.2016 для оцінювання пошкодженого автомобіля «SEAT Altea», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 після вказаного ДТП. Після адекватної оцінки відповідач зобов'язався відшкодувати збитки. Розписка складена в присутності наряду поліції екіпаж 813.

Згідно наряду-замовлення № ТО 160003300 від 12.02.2016 оцінено шкоду автомобіля «SEAT Altea», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 в розмірі 63 119,74 грн.

Згідно звіту про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику КТЗ від 01.03.2016 матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля внаслідок його пошкодження складає 32 002,36 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач, не заперечував того, що був учасником ДТП, але не визнавав своєї вини з посиланням на стресовий стан. Між тим, з такими доводами колегія суддів не може погодитись з урахуванням наступного.

Дійсно, положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України фактично позбавляє особу, вину якої встановлено вироком у кримінальній справі або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини.

Проте, вказана процесуальна норма не дає підстав за будь-яких обставин вважати не винною у ДПТ особу, відносно якої не порушувалось кримінальної справи і не складався протокол про адміністративне правопорушення.

У цьому випадку вину такої особи може бути підтверджено чи спростовано іншими належними і допустимими доказами, передбаченими ЦПК України (ст. 57), зокрема, в даному випадку письмовими доказами - розписками та частковим відшкодуванням шкоди, що становить 300 доларів США. Крім того, дії позивачів чи співробітників поліції до пред'явлення позову до суду про відшкодування шкоди, відповідачем не оскаржувались і такі докази відсутні. А тому, твердження відповідача та його представника щодо відсутності вини у вчиненні ДТП спростовується матеріалами справи.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі на наявність у відповідача страхового полісу обов'язкового страхування за який він забув під час скоєння ДТП, а в подальшому за нього згадав та надав суду, оскільки при розгляді справи він правового значення для вирішення спору не має, так як право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач обрав спосіб захисту, який відповідає вимогам закону.

До того ж, відповідачем сплачено матеріальну шкоду в розмірі 300 доларів США (300x26,2=7 860), а тому, колегія суддів погоджується з розміром матеріальної шкоди визначеної судом до стягнення у 24 142,00 грн. з урахуванням суми 7860 грн. (300 доларів США), які підлягають відрахуванню з суми (32 002,36 грн.), яка стягується з відповідача.

Разом з тим, суд не може погодитись із рішенням суду про стягнення витрат на юридичну допомогу в сумі 10 000,00 грн. дивлячись на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи вимоги вищезазначених норм закону, колегія суддів не може погодитись з тим, що надані стороною захисту позивачів до апеляційної інстанції (в першій інстанції такі документи відсутні) додаток №1 до договору, акт приймання передачі виконаних робіт (а.с. 173-175) є належними розрахунками та доказами у справі у розумінні Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та підставою для стягнення витрат на правову допомогу з відповідача на користь позивачів.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрат на юридичну допомогу в сумі 10 000 грн. слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 у стягненні витрат на правову допомогу з ОСОБА_4 у розмірі 10 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрат на юридичну допомогу в сумі 10 000 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 у стягненні витрат на правову допомогу з ОСОБА_4 у розмірі 10 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: