АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №621/302/15ц
Провадження № 22-ц /790/196/17 Головуючий 1 інст. - Нестерцова Н.В.
Категорія: право власності Доповідач - Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Пилипчук Н.П., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом. В уточнених позовних вимогах просила:

- поділити майно, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності;

- припинити право спільної сумісної власності подружжя на садовий будинок, загальною площею 212,2 кв.м. та земельну ділянку 0,1097 га., розташованих на території Зідьківської селищної ради Зміївського району, Харківської області, садове товариство «Буравчик» ВАТ ХТЗ, НОМЕР_2;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірного садового будинку з надвірними будівлями і спорудами;

- в порядку поділу спільного майна подружжя - визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки 0,1097 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області, садове товариство «Буравчик» ВАТ ХТЗ, НОМЕР_2 (т.1 а.с.122-125).

В обгрунтування своїх вимог посилалась на те, що з 26 липня 1991 року перебувала з відповідачем у зарестрованому шлюбі. У період шлюбу подружжям було придбано майно - спірні садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка.

Право власності на вказану нерухомість зареєстровано за ОСОБА_1 і в добровільному порядку вони не дійшли згоди про його поділ. Тому, на підставі ст.ст.60,70,71 СК України, ст.120 ЗК України, ст.ст. 377 ЦК України, просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю, визнавши за нею право власності на 1/2 частину спірної нерухомості.

Повторним заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2016 року позов задоволено. Суд вирішив: припинити право спільної сумісної власності сторін на садовий будинок, загальною площею 212,2 кв.м. з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, та земельну ділянку площею 0,1097га кадастровий номер НОМЕР_1, що розташовані на території Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області в садовому товаристві «Буравчик» ВАТ ХТЗ НОМЕР_2; поділити майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірного садового будинку з надвірними будівлями та спорудами до яких входить: мансарда, ганок, балкон (2 шт), баня, ганок, убиральня, літній душ, навіс, сарай, огорожа, ворота, хвіртка, вигрібна яма (4 шт), колонка; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки; у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поворот виконання судового рішення в частині стягнення судового збору у розмірі 3654 гривень - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм права матеріального, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали, ОСОБА_2 та її представник проти задоволення скарги заперечували.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції - відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктами права сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, що виключені з цивільного обороту (ст.61 ч.1 СК України), і у відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Судовим розглядом встановлено, що сторони з 1991 року по 2015 рік перебували у шлюбі.

У період шлюбу було побудовано спірний садовий будинок загальною площею 212,2 кв.м., який розташований на території Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області в садовому товаристві «Буравчик», ВАТ ХТЗ НОМЕР_2, з надвірними будівлями та спорудами до яких входить: мансарда літ. «М-С», ганок літ. «а», балкон літ. «а1», балкон літ. «а2», баня літ. «Б-1» з ганком літ. «б», убиральня літ. «В», літній душ літ «Г», навіс літ. «Д», сарай літ. «Е», огорожа №1, ворота №2, хвіртка №3, вигрібні ями НОМЕР_2,5,6,7, колонка №8.

Будівництво садового будинку з господарськми будівлями та спорудами почато та закінчено у 2004 році.

Вказане підтверджується Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованого інспекцією ДАБК у Харківській області 22 березня 2012 року, висновком про можливість оформлення права власності на садовий будинок НОМЕР_2 в СТ «Буравчик» ХТЗ, наданим КП «Зміївське БТІ», технічним паспортом на садовий будинок, де зазначено рік побудови будинку, надвірних та службових будівель у 2004 році (т.1 а.с.154-157; 160-166).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 червня 2012 року, витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Зміївське БТІ» право власності на спірний садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1 а.с.8,158).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого управлінням Держкомзему у Зміївському районі Харквської області 11 грудня 2009 року на підставі розпорядження Зміївської районної державної адміністрації Харківської області від 24 жовтня 2007 року №943, власником спірної земельної ділянки, площею 0,1097 га., кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області, СТ «Буравчик» ВАТ ХТЗ, НОМЕР_2 є ОСОБА_3 (т.1 а.с.16).

Задовольняючи позов в частині визнання права власності на 1/2 частину спірного садового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що цей будинок було набуто сторонами у період шлюбу, докази які б свідчили, що спірна нерухомість є особистою власністю відповідача суду не надано, а тому садовий будинок є спільною сумісною власністю сторін, частки яких є рівними.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, норми права застосовані вірно.

За змістом зазначених вище правових норм у разі набуття майна у період шлюбу право спільної сумісної власності презюмується. Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами, або працею в набутті майна.

Судом встановлено, що спірний будинок побудований у 2004 році під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

За твердженням позивача будинок побудований за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 і таке твердження відповідачем не спростовано. Матеріали справи свідчать, що на час будівництва садового будинку (2004 рік) сторони 13 років перебували у шлюбі. Як позивач так і відповідач вели підприємницьку діяльність, від якої отримували дохід. Отже є підстави вважати, що будівництво спірного садового будинку здійснювалось саме за спільні кошти подружжя. Посилання відповідача на те, що дохід сторін від підприємницької діяльності був незначним та не давав змоги заощадити кошти на будівництво є бездоказовим. Не надано відповідачем і жодних доказів того, що спірний будинок ним було побудовано не з метою використання цієї нерухомості саме сім'єю ОСОБА_3, не в інтересах сім'ї, а з іншою метою.

Доводи відповідача ОСОБА_4 стосовно того, що суд не повно з'ясував обставини справи та не зважив на те, що спірний садовий будинок є його особистою власністю, оскільки був ним побудований за кошти його батьків, які для цієї мети надали йому 25000 доларів США, не знайшли свого об'єктивного підтвердження.

Так, згідно з п.2, п.3 ч.1 ст.57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або набуте за кошти, які належали їй, йому, особисто.

Враховуючи, що оскаржуване рішення було ухвалено в заочному порядку, суд апеляційної інстанції надав можливість відповідачу подати суду докази на обґрунтування своїх заперечень проти позову.

За клопотанням ОСОБА_3 судом апеляційної інстанції були допитані в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 - мати та рідна сестра відповідача, які свідчили, що на сімейній нараді було прийнято рішення про передачу коштів ОСОБА_3 в розмірі 25000 доларів США для будівництва спірного будинку, і що ці кошти були заощаджені за життя батьків відповідача.

Проте, покази свідків у даному випадку не є належними та допустими доказами (ст.ст.57,58 ЦПК України), які б могли підтвердити як факт передачі грошей так і той факт, що ці кошти були витрачені ОСОБА_3 саме на будівництво спірної нерухомості, а не на власні потреби. ОСОБА_2, яка на той час перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, факт отримання грошей від батьків чоловіка заперечує.

Письмових доказів на підтвердження того, що для будівництва спірного будинку батьки відповідача надали йому 25000 доларів США (договору дарування грошей, тощо) суду не надано.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки відповідачем не надано доказів, що спірний будинок побудовано ним за кошти, що є його особистою власністю, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу, носять суб'єктивний характер і висновків суду не спростовують.

Правильним є і висновок суду в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки на підставі ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України.

Так, судом встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 набув право власності на спірну земельну ділянку в процесі приватизації, з цільовим призначенням - для ведення садівництва.

Саме на цій земельній ділянці було побудовано спірний садовий будинок, який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України та з огляду на роз'яснення, викладені в п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо на приватизованій одним із подружжя земельній ділянці знаходиться будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку між подружжям до особи, яка не мала право власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку будівлі, споруди.

Задовольняючи позов, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач набула право власності на 1/2 частини садового будинку, то до неї переходить право власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд невірно застосував норми матеріального права, не взяв до уваги положення ст.ст.81,116 ЗК України, та не врахував що земельна ділянка набута у власність відповідачем до 09 лютого 2011 року, а тому є його особистою власністю, висновків суду в частині визнання за позивачем права на 1/2 частину спірною земельної ділянки не спростовують, оскільки на цій землі побудований об'єкт нерухомості, що є спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1.

В оскаржуваному рішенні суд правильно застосував норми матеріального права, проте у резолютивній частині рішення помилково зазначив про припинення права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, оскільки земельна ділянка не була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у розумінні норм Сімейного Кодексу України, а підлягала поділу між сторонами на іншій правовій підставі, і в цій частині доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Крім того, з метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення, судова колегія вважає, що резолютивна частина рішення повинна містити дані про те, що 1/2 частина спірних садового будинку та земельної ділянки після поділу залишається у власності ОСОБА_3.

Не можна погодитися і з рішенням суду в частині вирішення заяви ОСОБА_3 про поворот виконання судового рішення про стягнення з останнього на користь ОСОБА_2 судового збору.

Матеріали справи свідчать, що 20 січня 2016 року відповідачем подано заяву про поворот виконання скасованого 28 грудня 2015 року заочного рішення Зміївського районного суду Харківської області від 18 травня 2015 року по даній справі, яким позов ОСОБА_2 було задоволено, та на її користь з ОСОБА_3 стягнуто судовий збір у розмірі 3654 гривень.

В частині стягнення судового збору заочне рішення від 18 травня 2015 року було виконано до його скасування, що підтверджується постановою Орджонікідзевського ВДВС Харківського МУЮ від 16 грудня 2015 року про закінчення виконавчого провадження №48592704 на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Вирішуючи заяву відповідача, подану в порядку ст.380 ЦПК України, суд першої інстанції зазначив, що заява не підлягає задоволенню, оскільки після скасування заочного рішення, суд ухвалив повторне заочне рішення про задоволення позову. У резолютивній частині оскаржуваного рішення суд також зазначив, що заява ОСОБА_3 не підлягає до задоволення.

Такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Порядок вирішення питання про поворот виконання рішення врегульовано ст.380 ЦПК України, де зазначено, що це питання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

За змістом ст.381 ЦПК України, за наслідками розгляду заяви про поворот виконання рішення суд постановляє ухвалу.

При вирішенні заяви ОСОБА_3 суд першої інстанції зазначених вимог процесуального закону не врахував і вирішив заяву по суті одночасно з ухваленням рішення по справі, тоді як повинен був діяти у чіткій відповідності до положень ст.ст.380,381 ЦПК України.

Крім того, враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у постанові від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» (п.18) суд не мав права включати до резолютивної частини рішення висновків з процесуальних питань, не пов'язаних з вирішенням справи по суті. Висновки з зазначеного питання викладаються у формі ухвали, яка постановляються у вигляді самостійного процесуального документа.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує, що заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 18 травня 2015 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 були стягнуті понесені нею судові витрати в сумі 3654 гривень, і що це рішення до його скасування було повністю виконано ОСОБА_3. За таких обставин судова колегія вважає, що понесені ОСОБА_2 судові витрати їй відшкодовано.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 313, 314,316,317,319 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2016 року змінити.

Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на садовий будинок НОМЕР_2 з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на території Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області в садовому товаристві «Буравчик» ВАТ «ХТЗ», право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 (Свідоцтво про право власності б/н від 13 червня 2012 року, видане Виконкомом Зідьківської селищної ради).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину садового будинку НОМЕР_2 з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на території Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області в садовому товаристві «Буравчик» ВАТ «ХТЗ»; 1/2 частину цього садового будинку з господарськими будівлями та спорудами залишити у власності ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1097 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області в садовому товаристві «Буравчик» ВАТ ХТЗ НОМЕР_2; 1/2 частину цієї земельної ділянки залишити у власності ОСОБА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді