Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Кваші С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району м. Миколаєва про виселення без надання іншого жилого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014 року Банк звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив виселити їх з жилого приміщення, що є предметом іпотеки - з чотирикімнатної квартири, загальною площею 86,6 кв. м, житловою площею 66,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, - оскільки проживання та реєстрація мешканців у цій квартирі , на яку звертається стягнення за виконавчим написом нотаріуса від 29.11.2010 року , зменшує її ціну та можливість її безперешкодного продажу з мотою задоволення вимог ПАТ «Енергобанк» до ОСОБА_1 за Кредитним договором № 14 від 10.04.2008 року .

Справу прийнято до свого провадження суддею Гуденко О.А. 13 лютого 2017 року.

Представник позивача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, вимоги позову підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в останнє судове засідання не зявився, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених в письмових запереченнях. Звернув увагу суду на те, що на теперішній час виконавчий напис повернуто ДВС стягувачеві без виконання, а рішенням суду відмовлено ОСОБА_7 у зверненні стягнення на предмет іпотеки , отже виконавчого провадження як і самого звернення стягнення на спірну квартиру - не існує. Також зазначив, що відповідачі не підлягають виселенню з квартири без надання іншого житлового приміщення, яке обов'язкового повинно бути зазначено в рішенні суду, оскільки ця квартира не була придбана за рахунок отриманого кредиту.

Відповідачі до суду не зявилися, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність та просили відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін на підставі наявних у матеріалах справи доказів, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.

Вивчивши доводи позову та письмових заперечень, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 10 квітня 2008 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про іпотечний кредит № 14 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надає позичальнику кредит у розмірі 278 000 грн. на строк з 10.04.2008 року по 05.04.2038 рік під 14 % річних (відповідно до Додаткового договору № 1 від 01.02.2009 року під 16 % річних). Цільове призначення кредиту - на поліпшення житлових умов (п. п. 1.1, 1.2, 1.3 Кредитного договору).

Відповідно до п. 2.4 Кредитного договору позичальник зобовязується щомісячно до 05 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після укладення договору, здійснювати погашення кредиту рівними частинами в розмірі не менше 772 грн. 22 коп. та сплачувати відсотки, нараховані кредитором на залишок заборгованості за кредитом, відповідно до графіку погашення кредиту.

Згідно з п. 2.5 Кредитного договору відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості, виходячи з фактичної кількості днів у місяці й фактичної кількості днів у році. Відсотки нараховуються щомісячно, за період з першої дати поточного періоду сплати по останню дату поточного періоду сплати включно.

Відповідно до п. 3 Кредитного договору виконання позичальником зобовязань за Кредитним договором (в тому числі і за додатковими угодами до нього) забезпечується, зокрема, іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, смт. Матвіївка, вул. Силікатна, 265-А, кв. 23 (далі - предмет іпотеки).

Згідно з п. 5.2.4 Кредитного договору кредитор має право, зокрема, вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником будь-яких зобовязань за Кредитним договором або за Іпотечним договором, зокрема у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад двох місяців.

Виконання позичальником вимоги кредитора щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів відповідно до п. 5.2.4 Кредитного договору, повинно бути здійснено позичальником протягом 30 календарних днів з дати надіслання кредитором відповідної вимоги.

З метою забезпечення виконання зобовязань позичальника за Кредитним договором, між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (іпотекодавці) було укладено Іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору іпотекодавці з метою забезпечення належного виконання зобовязання, що випливає з Кредитного договору, передають, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку та на умовах, визначених договором, нерухоме майно житлового призначення - чотирикімнатку квартиру, загальною площею 86,6 кв. м, житловою площею 66,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 06.03.2008 року Адміністрацією Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради (п. 1.2 Іпотечного договору).

Вартість предмета іпотеки станом на день укладення Іпотечного договору склала 372261 грн.

Згідно з п. п. 3.2, 3.3 Іпотечного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником зобовязання в цілому або в частині, а також у інших випадках, передбачених Іпотечним чи Кредитним договорами або законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому договором та чинним законодавством. Іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги, передбачені Кредитним договором, у повному обсязі.

Пунктом 4.1 Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобовязань вони не будуть виконані (виконані неналежним чином). Звернення стягнення за Іпотечним договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду (п. 4.2 Іпотечного договору).

Відповідно до п. 4.3 Іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору, зокрема, шляхом прийняття предмета іпотеки у власність у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

ОСОБА_7 свої зобовязання за Кредитним договором виконав належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти у передбаченому договором розмірі, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та не оспорювалося відповідачами.

В той же час, позичальник належним чином взяті на себе зобовязання не виконував, у звязку з чим у нього перед ОСОБА_7 станом на 03.06.2010 року виникла заборгованість у загальному розмірі 332 527 грн. 73 коп., з яких:

-271 822 грн. 24 коп. заборгованість за кредитом (13 127 грн. 74 коп. прострочена);

-48 912 грн. 35 коп. прострочена заборгованість за відсотками;

-6 055 грн. 03 коп. пеня за несвоєчасне погашення відсотків;

-2 044 грн. 31 коп. пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту.

У звязку із невиконанням належним чином зобовязань, Банк направив на адресу відповідачів повідомлення-вимоги. У вказаних вимогах Банк вимагав від відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором у повному обсязі впродовж 30 календарних днів з моменту отримання цих вимог.

Крім того, відповідачам було повідомлено про те, що у випадку невиконання зазначених вимог Банк буде вимушений звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити свої вимоги за рахунок реалізації предмета іпотеки.

29 листопада 2010 року приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_9 було вчинено виконавчий напис (р. № 2260), відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на вищезазначений предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором у загальному розмірі 344 094 грн. 34 коп., з яких: 271 822 грн. 24 коп. заборгованість за кредитом; 57 836 грн. 85 коп. заборгованість за відсотками; 8 627 грн. пеня за несвоєчасне погашення відсотків; 2 408 грн. 25 коп. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 3 400 грн. витрати за вчинення виконавчого напису.

Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ від 13 грудня 2010 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого напису.

Відповідачам ОСОБА_7 направлялися Вимоги про звільнення житлового приміщення від 10.10.2013 року (отримані відповідачами 15 жовтня 2013 року - а.с. 29) , від 22.07.2014 року, від 30.09.2014 року (отримані відповідачами 10 жовтня 2014 року - а.с. 40-41) - а саме протягом місяця звільнити в добровільному порядку житлове приміщення іпотечної квартири із зняттям з реєстраційного обліку , яка буде реалізована в ході виконавчого провадження, відкритого за виконавчим написом нотаріуса.

При цьому , Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ від 05 березня 2014 року було повернуто виконавчий документ стягувачеві з тих підстав, що відсутнє рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також отримано заборону Служби у справах дітей на реалізацію квартири боржника у зв'язку з порушенням прав дітей.

Даних про те, що вказана постанова оскаржувалася стягувачем чи про повторне пред'явлення до примусового виконання вищезазначеного виконавчого напису - позивачем суду не надано і матеріали справи такого не містять.

У подальшому, у звязку із невиконанням належним чином зобовязань, Банк листом зі зворотнім повідомленням із описом вкладення направив на адресу ОСОБА_1 (№ 628/5 від 15.03.2016 року), ОСОБА_2 (№ 629/5 від 15.03.2016 року), ОСОБА_3 (№ 630/5 від 15.03.2016 року) та ОСОБА_4 (№ 631/5 від 15.03.2016 року) повідомлення-вимоги, якими вимагав погасити взяту заборгованість, яка станом на 14.03.2016 року становить 391 318 грн. 78 коп. У вказаних вимогах знову Банк вимагав від відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором у повному обсязі впродовж 30 календарних днів з моменту отримання цих вимог. Крім того, відповідачам було повідомлено про те, що у випадку невиконання зазначених вимог Банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

В той же час, станом на час розгляду справи у суді вищезазначена заборгованість позичальником не погашена, у звязку з чим Банк у березні 2016 року звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки для задоволення ПАТ «Енергобанк» до ОСОБА_1 за Договором про іпотечний кредит № 14 від 10 квітня 2008 року на суму 391 318 грн 78 коп, шляхом визнання за ОСОБА_7 право власності на предмет іпотеки. .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2016 року , залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року , у задоволенні позову відмовлено.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону № 898-IV іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом № 898-IV.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону № 898-IV.

Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

При цьому, суд враховує правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15 "За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР." Згідно витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, іншого житла на праві власності у відповідачів немає.

В той же час, Банк не надав жодних доказів того, що як на час звернення до суду з позовом про виселення ( листопад 2014 року) тривало виконавче провадження ( 05.03.2014 року виконавчий напис нотаріуса як виконавчий документ повернуто стягувачеві і повторно до виконання не пред'являвся) , так і час розгляду справи існувало рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки чи у ОСОБА_7 виникло право власності на спірну іпотечну квартиру, за такого передбачені ст. 39,40 ЗУ "Про іпотеку", ст. 109 ЖК України підстави для виселення відповідачів у судовому - відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставності його вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ О. А. Гуденко