Справа № 146/1188/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"10" січня 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Пилипчука О.В.,

за участю секретаря Бойко Т.Є.,

представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт. Томашполі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» про визнання незаконними дій та зобовязання до вчинення дій ,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» про зобовязання укладання трудового договору, посилаючись на те, що 14 березня 2016 року ним на адресу начальника ВКМС та начальника пасажирського вагонного депо Одеса-Головна були написані та подані заяви про перевід з посади провідника службово-технічного вагону Вапнярської колійної машинної станції № 128 Вапнярка ДП «Одеська залізниця» на посаду провідника пасажирських вагонів пасажирського вагонного депо Одеса-Головна ДП «Одеська залізниця».

Позивач зазначає, що дані заяви були погодженні з керівниками вищезазначених підприємств. Однак до цього часу переведення не здійснене.

На неодноразові звернення позивача ОСОБА_3 до керівництва ДП «Одеська залізниця» про повідомлення причин по яких не здійснюється вищевказаний перевід йому до цього часу відповіді не надано. Офіційної відмови від прийняття на роботу від відповідача позивач також не отримував.

В звязку з вищевказаним ОСОБА_3 вважає, що відповідачем грубо порушенні вимоги КЗпПУ в звязку з чим він вимушений звернутися до суду.

10 листопада 2016 року представник ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_2 надала до суду заперечення, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову з наступних підстав.

В даній справі відповідачем є юридична особа ПАТ «Українська залізниця», регіональна філія «Одеська залізниця» є структурним підрозділом, а Вапнярська колійна машинна станція та Пасажирське вагонне депо Одеса-Головна є виробничими підрозділами філії, які діють на підставі Положень про них, затверджених в установленому порядку.

Відповідно до Положення Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ « Українська залізниця» дійсно передбачено право начальника депо здійснювати прийом, переведення, переміщення та звільнення працівників депо в межах штатного розпису. Також начальник депо під час здійснення своїх посадових обовязків керується рішеннями служби, Філії, рішеннями органів Товариства, їх посадових осіб в межах їх повноважень та несе відповідальність за виконання таких рішень.

Аналогічні повноваження та обмеження містяться в Положенні про виробничий підрозділ Служби колії- Вапнярська КМС.

Так відповідно до Положення та розпорядження керівника залізниці, погодження прийому-звільнення в порядку внутрішньотранспортного переведення неможливе без згоди служби кадрової та соціальної політики.

Документи по переведенню ОСОБА_3 надавалися на адресу вищезазначеної служби. Однак листом від 23 травня 2016 року внутрішньотранспортне переведення ОСОБА_3 погоджено не було.

Також зазначено, що ініціатива переведення до іншого виробничого підрозділу виходила від працівника, тож погодження внутрішньотранспортного переведення є виключно правом , а не обовязком керівника підприємства.

Разом з тим, представник відповідача вказує, що однією з позовних вимог є вимога визнати незаконними дії Одеської залізниці в частині неукладення з позивачем трудового договору, однак таке твердження є неправдивим, оскільки на момент подання позовної заяви між позивачем ОСОБА_3 та виробничим підрозділом Вапнярська колійна машинна станція служби колії філії « Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» укладено трудовий договір як з провідником службово технічного вагону. Позивачу не було відмовлено в прийнятті на роботу, відмовлено лише в переведенні з одного виробничого підрозділу до іншого.

29 листопада 2016 року в судовому засіданні позивач ОСОБА_3 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить визнати незаконними дії публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» в частині нездійснення внутрішньо транспортного переведення позивача відповідно до погоджених заяв про переведення, зобовязати відповідача через повноважну особу здійснити переведення позивача на роботу з посади провідника службово-технічного вагону Вапнярської колійної машинної станції № 128 Вапнярка ДП «Одеська залізниця» на посаду провідника пасажирських вагонів пасажирського вагонного депо Одеса-Головна публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця».

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позові, попросили уточнені позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги та уточнені позовні вимоги не визнала, пояснюючи, що копію відповіді позивач отримав, внутрішньотранспортне переведення повинно бути погоджене відділом кадрів регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», що і висвітлено у запереченні проти позову, попросила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9судам слід звернути увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Статтею 15 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що трудові відносини працівників залізничного транспорту загального користування регулюються на підставі Кодексу законів про працю України, Положення «Про дисципліну працівників залізничного транспорту України», іншими актами законодавства України про працю. Особливості умов праці, соціально-побутового і житлового забезпечення, режиму робочого часу та часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту загального користування, робота яких безпосередньо повязана з рухом поїздів, встановлюється Укрзалізницею згідно з чинним законодавством за погодженням з галузевими профспілками. Працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно дост. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Судом установлено, що 2 липня 2010 року позивач ОСОБА_3 прийнятий провідником пасажирського вагона за контрактом, 12 листопада 2015 року звільнений в порядку переведення до колійної машинної станції № 128 Вапнярка ДП Одеська залізниця» п. 5 ст. 36 КЗпПУ, 14 грудня 2015 року позивач прийнятий до колійної машинної станції № 128 на посаду провідника службово-технічного вагону, що підтверджується копією трудової книжки на імя ОСОБА_3 ( а.с.4).

Згідно заяви ОСОБА_4 від 14 березня 2016 року на імя начальника ВКМС, останній просив звільнити його по переводу в пасажирське вагонне депо Одеса-Головна на посаду провідника пасажирських вагонів (а.с.7)..

Згідно заяви ОСОБА_4 від 14 березня 2016 року на імя начальника пасажирського вагонного депо Одеса-Головна, останній просить прийняти його на посаду провідника пасажирських вагонів у порядку переведення з Вапнярської колійної машинної станції (а.с.8).

Як вбачається із поданих заяв, ОСОБА_3 неодноразово звертався до управління ДП Одеська залізниця з проханням повідомити про причини, по яких не здійснюється його перевод (а.с.9-10).

Як вбачається з листа начальника служби кадрової та соціальної політики ДП «Одеська залізниця» від 25 серпня 2016 року позивачу ОСОБА_3 повідомлялося, що в звязку з тим, що після написання та погодження заяви останнього керівниками Вапнярської КМС та пасажирського вагонного депо Одеса-Головна 14 березня 2016 року, він аж до 19 липня 2016 року повторно не звертався до відділу кадрів і не порушував питання про звільнення, тому його заява вважається такою, що не набула чинності і не може бути реалізована. Додатково повідомлено, що ОСОБА_3 має право у будь-який час звернутися з особистою заявою до відділів кадрів вищезазначених виробничих підрозділів для порушення питання погодження його переведення до пасажирського вагонного депо Одеса-Головна (а.с.40).

Відповідно до ч.1 ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, дана норма не містить обмежень щодо ініціативи самого працівника про його переведення на іншу посаду.

Переведення працівника на роботу в іншу організацію передбачає погодження даного питання трьома сторонами. На таке переведення має бути надана згода працівника, керівника організації, в якій працівник працює в теперішній час та керівника організації, в яку планується переведення працівника.

Оскільки при такому переведенні передбачається зміна організації, в якій працює працівник, то здійснити переведення можливо лише через припинення трудового договору з попереднім роботодавцем та укладенням трудового договору з майбутнім роботодавцем. Всі домовленості між сторонами мають оформлюватись в письмовій формі. Такі погодження не можна вважати формальністю, оскільки кожен з роботодавців при погодженні бере на себе зобовязання з надання певних пільг і гарантій працівникові, який переводиться.

В п.31 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 розяснено, що переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором.

Згідно зі ст.. 62 Господарського кодексу України підприємство-це самостійний субєкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими субєктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

До складу підприємства можуть входити виробничі структурні підрозділи (виробництва, цехи, відділення, дільниці, бригади, бюро, лабораторії тощо), а також функціональні структурні підрозділи апарату управління (управління, відділи, бюро, служби тощо). Функції, права та обовязки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами (ст.. 64 ГК України).

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Також підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством.

Відповідно до ст.. 95 ЦК України філія-це відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філія не є юридичною особою. Вона наділяється майном юридичної особи, що її створила, і діє на підставі затвердженого нею положення. Керівники філії та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.

Також Пленум ВСУ у п.14 Постанови № 9 підкреслив, що відокремлений підрозділ-це філія, представництво, відділення тощо. Структурний підрозділ-це цех, управління, служба, ферма та інше.

Як вбачається із матеріалів справи,Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» є юридичною особою, регіональна філія «Одеська залізниця» є структурним підрозділом, Вапнярська колійна машинна станція та Пасажирське вагонне депо Одеса-Головна є виробничими підрозділами філії, які діють на підставі положення про них, затверджених в установленому порядку.

Пунктом 4.4 Положення про виробничий підрозділ служби пасажирських перевезень пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» передбачено право начальника депо здійснювати прийом, переведення, переміщення та звільнення працівників депо в межах штатного розпису. Проте пунктом 4.3 повноваження начальника депо обмежені, зокрема, начальник депо під час здійснення своїх посадових обовязків керується рішеннями служби, Філії, рішеннями органів Товариства, їх посадових осіб в межах їх повноважень, несе відповідальність за виконання таких рішень.

Аналогічні повноваження та обмеження містяться в Положенні про виробничий підрозділ Служби колії-Вапнярська колійна машинна станція регіональної філії «Одеська залізниця»публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (п.5.7 та 5.4).

Відповідно до телеграфного розпорядження від 30 грудня 2014 року № Н/588 за підписом керівника Одеської залізниці, всі структурні підрозділи залізниці зобовязано прийом працівників до структурних підрозділів залізниці здійснювати виключно за рахунок внутрішньо транспортного переведення за погодженням зі службою кадрової та соціальної політики.

Таким чином, відповідно до Положення про виробничі підрозділи та розпорядження керівника залізниці, погодження прийому-звільнення в порядку внутрішньо транспортного переведення неможливе без згоди служби кадрової та соціальної політики.

В звязку з зазначеним документи по переведенню ОСОБА_3 надавалися на адресу служби кадрової та соціальної політики, проте листом від 23 травня 2016 року внутрішньо транспортне переведення ОСОБА_3 погоджено не було.

Отже, ініціатива переведення до іншого виробничого підрозділу виходила саме від працівника. Погодження внутрішньо транспортного переведення є виключно правом, а не обовязком керівника підприємства або уповноваженої особи.

Відповідно до ст.. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_3 та виробничим підрозділом Вапнярська колійна машинна станція служби колії філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» укладено трудовий договір як з провідником службово-технічного вагону, тобто, ОСОБА_3 не було відмовлено в прийнятті на роботу, а лише відмовлено в переведенні з одного виробничого підрозділу до іншого, оскільки службою кадрової та соціальної політики внутрішньо транспортне переведення ОСОБА_3 не було погоджено, що не суперечить Положенню про виробничі підрозділи та розпорядження керівника залізниці, а тому суд вважає відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 як заявленим безпідставно.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 21, 32, 39-1, 232-233 235 Кодексу законів про працю України, Законом України «Про залізничний транспорт», ст..ст. 62, 64 ГК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» про визнання незаконними дій публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» та зобовязання до вчинення дій, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області.

Повний текст рішення виготовлено 16 січня 2017 року.

Суддя: ОСОБА_5