Справа № 464/3079/16 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/783/751/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Левика Я.В.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, його представника Байтали Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату у розмірі 41 200,59 грн., судові витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, у розмірі 2 020,14 грн., а в сього 43 220 (сорок три тисячі двісті двадцять) гривень 73 копійки.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго».

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду оскаржується з мотивів неповноти встановлення судом обставин справи перед ухваленням рішення та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильного і неповного дослідження доказів та їх оцінки, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного визначення правовідносин сторін, а також судом невірно застосовано норми матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що зазначені у позовній заяві накази «Про зміни в оплаті праці працівників» від 21.07.2010 року №186, від 23.04.2012 року №150, від 29.04.2013 року №170, від 30.04.2014 року №176 та від 27.06.2014 року №264 є чинними, скасованими у встановленому порядку не були, а позивачем не ставилося на розгляд питання чинності вказаних наказів, а встановити факт порушення підприємством трудових прав позивача можливо лише у випадку встановлення невідповідності законодавству наказів про зміни в оплаті праці працівників. Відтак апелянт вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог та дав оцінку правомірності вищезазначених наказів, та як наслідок визнання їх незаконними встановив порушення ЛМКП «Львівтеплоенерго» трудових прав позивача. Також апелянт вважає, що до даних правовідносин не може застосуватися положення ч.2 ст.233 КЗпПУ, оскільки в даному випадку має місце спір про оплату праці на який поширюється тримісячний строк звернення до суду. Отже, позивач мав би право вимагати стягнення не донарахованої заробітної плати у встановленні законом строки, який позивач пропустив, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, судом першої інстанції не було перевірено правильність розрахунку позовних вимог, при тому, що помісячні розшифровки заробітної плати були надані відповідачем. Також апелянт не погоджується із стягненням витрат на правову допомогу.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, його представника Байталу Ю.В., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України , під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з обслуговування автоматики та засобів вимірювань електростанцій 4 групи служби вимірювань, наладки і випробувань Теплоелектроцентралі-1. 06.06.2015 на підставі наказу №376-к від 05.06.2015 позивач звільнений у зв'язку із скороченням штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджуються записами трудової книжки (а.с. 7).

Згідно довідки ЛМКП «Львівтеплоенерго» № 07-79 від 04.01.2016р., нарахована заробітна плата ОСОБА_3 за період роботи з 01.01.2010 до 31.05.2015 включно складає 194 219, 23 коп. (а.с. 11).

Мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду на підприємстві встановлена у Галузевих угодах між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ДКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України.

Відповідно до п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника I розряду - у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом.

Згідно з Тарифною частиною Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2010-2011 роки встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2011 роки

Додатком № 1 до Тарифної частини Регіональної угоди на 2010-2011 роки встановлено коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (групи кваліфікації). Для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ, даний коефіцієнт становить 1,62 ( а.с.121-126).

Колективним договором ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки встановлено місячні і годинні тарифні ставки робітників, зайнятих на експлуатації устаткування ТЕЦ-1, теплоцентралі «Північна», теплоцентралі «Південна», РМТМ (а.с.78-91).

Позивач ОСОБА_3 працював електрослюсарем з обслуговування автоматики і засобів вимірювань електростанції, йому присвоєно 4 розряд (групу кваліфікації) та для нього коефіцієнт співвідношень згідно з колективним договором ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки становить 2,17. (додаток № 3 до колективного договору)

Згідно з Тарифною частиною Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднання роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2012-2014 роки встановлено, що оплата праці працівників підприємств житлово-комунального господарства області здійснюється із застосуванням вимог Тарифної частини. Встановлено мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України.

Додатком № 1 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено коефіцієнт співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ в розмірі 1,62.

Також, даним додатком встановлено єдину сітку міжрозрядних тарифних коефіцієнтів по підгалузях житлово-комунального господарства, згідно з якою наведений коефіцієнт для працівників 4 розряду становить 1,35.

Згідно з п. 16.2 колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою. (а.с. 107-120)

Також судом встановлено, що відповідач не дотримується умов колективного договору, оскільки наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 21.07.2010 року № 186, від 23.04.2012 року № 150, від 29.04.2013 року № 170, від 30.04.2014 року № 176, від 27.06.2014 року № 264 (а.с. 127-131) встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі, що менше розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2010 рік» на 2012 рік, на 2013 рік, на 2014 рік.

Наведені обставини встановлені судом у постанові Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2013 року, якою притягнуто до адміністративної відповідальності директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП. (а.с. 156)

Так, згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства, Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, установи, організації здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушено трудові права ОСОБА_3, зокрема на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством, а тому підставно стягнув заборгованість по заробітній платі в розмірі 41 200, 59 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що до даних правовідносин не може застосуватися положення ч.2 ст.233 КЗпПУ, оскільки в даному випадку має місце спір про оплату праці на який поширюється тримісячний строк звернення до суду, колегія суддів вважає безпідставними виходячи із наступного.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 надано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», зокрема, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

З огляду на наведені вище приписи закону і роз'яснення Конституційного Суду України, вимоги позивача про стягнення заробітної плати, яка не була своєчасно нарахована роботодавцем, не обмежуються будь-яким строком.

Колегія суддів не бере до уваги покликання в апеляційній скарзі про те, що апелянт не погоджується із стягненням витрат на правову допомогу із врахуванням наступного.

Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною. Компенсація не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Враховуючи наявність договору про надання правової допомоги, укладеного 10.05.2016р. між адвокатом Байталою Ю.В. та ОСОБА_3 (а.с. 32), договору про надання правової допомоги, укладеного 18.11.2015 між адвокатом Богдановим О.В. та ОСОБА_3 (а.с. 48), повноважень адвокатів (а.с. 33-34,134), розрахунків витрат на правову допомогу (а.с. 153, 155) та квитанцій про сплату таких (а.с. 152, 154), колегія суддів приходить до висновку, що районний суд обґрунтовано стягнув витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвокатів, у розмірі 2 020,14 грн. (813,16 грн. + 1 188, 98 грн.) з відповідача.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді