АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/66/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : на ухвалу Морозов В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівВініченка Б. Б., Фетісової Т. Л.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно.

Свої вимоги мотивуючи тим, що з 1997 року вони з відповідачем перебували у шлюбі без реєстрації, у 2000 році в них народився син, а 2001 року між сторонами було офіційно зареєстровано шлюбні відносини. Оскільки спільне життя між позивачем та відповідачем не склалося, сторони в подальшому на підставі рішення суду розірвали шлюб.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спільно нажили наступне майно: будинок, що розташований по АДРЕСА_1; земельну ділянку, площею 0,20 га, що розташована по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,5054 га, що розташована по АДРЕСА_2.

Посилаючись на ст.ст. 60,70,71 Сімейного Кодексу України , позивач просила суд визнати вищевказане майно спільною власністю подружжя, після чого визнати за нею право власності на 1/2 частину даного майна.

14.12.2015 року позивач подала заяву про зменшення позовних вимог, в якій зазначила, що спірний будинок, відповідно до висновку експерта від 20.08.2002 року мав 32,8% відсотків готовності. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 14.07.2003 року було затверджено мирову угоду, відповідно до якої відповідач ОСОБА_7 компенсував своїй колишній дружині ОСОБА_8 вартість 1/2 частини домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 в сумі 1700 доларів США.

Оскільки на час виплати ОСОБА_7 грошової компенсації ОСОБА_8 він вже перебував в шлюбі з ОСОБА_6, то , на думку позивача, дані кошти сплачувались із спільного бюджету і були спільними коштами подружжя відповідно до ст. 60 СК України. Крім того, ОСОБА_6 зазначає, що в період спільного проживання з ОСОБА_7 вони за рахунок спільних коштів добудували спірний будинок, на який відповідач 28.01.2004 року отримав свідоцтво про право власності. Враховуючи сплату компенсації за 1/2 частину будинку та добудову будинку в період шлюбу, позивач вважає, що спірний будинок з надвірними спорудами став спільною власністю подружжя.

Позивач просила:

- визнати будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1. спільним майном подружжя;

- визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.;

- визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,20 га по АДРЕСА_1.;

- стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції у вересні 2016 року ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою.

Мотивуючи апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції не звернув увагу, що з квітня 1997 року сторони спільно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а 12.07.2001 року зареєстрували шлюб в органах РАЦС.

В період шлюбу відповідач в судовому порядку проводив поділ недобудованого будинку з надвірними спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 з колишньою дружиною.

Відповідно до висновку експерта від 20.08.2002 року по справі Черкаського районного суду №2/28-2003 р. будинок мав 32,8% готовності.

По даній справі на підставі ухвали суду було проведено судову експертизу і відповідно до висновку експерта від 1.07.2016 року будинок має 73% готовності, прибудова 98%, гараж 99%, погріб 96%, свердловина 100% готовності.

Тобто, за період шлюбу відсоток готовності будинку збільшився на /73 - 32,8/ = 40,2%.

Крім того, суд не звернув увагу на ту обставину, що вартість будинку була визначена самим відповідачем в 2002 році. При розподілі даного будинку з колишньою дружиною, відповідачем було визнано його вартість на той час в 3 400 доларів США /при курсі долара в 2002 році 5,3 грн. за 1 долар вартість будинку була 18 020 грн./. На даний час вартість будинковолодіння за висновком експерта 697 100 грн. Це свідчить про те, що вартість будинковолодіння істотно збільшилась.

На думку апелянта, залишилось поза увагою суду і те, що кошти в сумі 35 000 грн., /по курсу НБУ 10 000 доларів США/, які в 2001 році під час шлюбу ОСОБА_7 отримав як кредит на будівництво, - всі були використані на будівництво будинковолодіння.

Також ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції в своєму рішенні вказує, що нею не було надано доказів, що компенсацію колишній дружині відповідача за 1/2 частину будинку в сумі 1700 доларів було сплачено за рахунок спільних коштів подружжя. Проте апелянт зазначає, що компенсація сплачувалась в той період коли ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_6, тому кошти сплачувались з їхнього спільного бюджету і були їхніми спільним коштами.

ОСОБА_6 просить суд скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Згідно положень ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегією суддів було встановлено, що при вирішенні спору суд керувався виключно нормами СК України, хоча правовідносини виникли між сторонами до набрання ним чинності.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між сторонами був укладений до 2004 року, також до 2004 року , тобто до набрання чинності СК України, розпочали діяти в часі й відносини пов'язані з набуттям та поліпшенням спірного майна, тому при вирішенні справи суду необхідно було застосовувати і положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

При вирішенні даної справи суд керувався частиною першою статті 70 СК України, згідно якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи те, що придбання та оформлення права власності на спірне майна було здійснено до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС України.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України, є власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України, яким суд керувалися при вирішенні даної справи.

Враховуючи вищезазначене та встановлені фактичні обставини, хоча судом і було застосовано неналежні положення СК України замість положень КпШС України, але оскільки суд вірно визначив суть спірних правовідносин, час укладення шлюбу між сторонами та підстави і порядок набуття майна, що є предметом поділу, то з урахуванням того, що за наслідком розгляду даної справи із застосуванням КпШС України результат по суті не зміниться, - ця обставина не є підставою для зміни чи скасування даного рішення суду. Що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в Постанові від 4 листопада 2015 року по справі №6-1662цс15.

З матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 12 липня 2001 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 /а.с.6/, а розірваний шлюб був рішенням Черкаського районного суду Черкаської області 06 вересня 2012 року, яке вступило в законну силу 17.09.2012 року.

До укладення шлюбу з ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_9 перебував у шлюбі з ОСОБА_8

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

А відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивач не довела належними та допустимими доказами, що нею спільною працею з відповідачем протягом часу з 1997 року по дату укладення шлюбу з ОСОБА_9 здійснювалося будівництво спірного будинку.

Тому, враховуючи цю обставину, а також те, що ОСОБА_9 у вказаний проміжок часу перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, суд першої інстанції правомірно відхилив доводи позивача про її участь у будівництві спірного будинку до укладення шлюбу з відповідачем.

Навпаки судом було встановлено, що ОСОБА_9 і ОСОБА_8 під час їхнього шлюбу спільно набули у власність незакінчене будівництвом будиноковолодіння розташоване по АДРЕСА_1. Що визнається сторонами.

Крім того відповідно до рішення виконавчого комітету Свидівоцької сільської ради від 22 лютого 1994 року №7 ОСОБА_9 набув у власність земельну ділянку за вказаною адресою для будівництва та обслуговування жилого будинку, право власності на яку підтверджується державним актом серії НОМЕР_2 від 24 вересня 1998р. /а.с.8/.

У свою чергу, доказів про наявність будь-якого майна придбаного до укладення шлюбу з ОСОБА_9, ОСОБА_6 не надала та про це суду не повідомляла.

Рішенням місцевого суду Черкаського району від 21.11.2001 року, за ОСОБА_8 було визнано право власності на 1/2 частину незакінченого будівництвом жилого будинку, розташованого по АДРЕСА_1 /а.с. 42/.

На підставі рішення Черкаського районного суду від 02.04.2003 року було проведено реальний розподіл між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 недобудованого будинку з прибудовами, що розташований по АДРЕСА_1. Крім того за ОСОБА_8 визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 14.07.2003 року, рішення Черкаського районного суду від 02.04.2003 року було скасовано і затверджено між сторонами мирову угоду, згідно якої ОСОБА_8 відмовляється від 1/2 частини недобудованого жилого будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, а ОСОБА_7 сплачує останній грошову компенсацію в сумі, що еквівалентна 1700 доларів США /а.с. 38-40/.

28.01.2004 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок розташований по АДРЕСА_1 як одноособовий власник. До складу об'єкта нерухомості згідно свідоцтва входили: будинок житловою площею 110,9 кв.м.; жилий будинок,2А, 173,9 кв.м.; гараж, Б; погріб В; свердловина,1. Підставою видачі свідоцтва послужило рішення виконкому Свидівоцької сільської ради від 23.12.2003р. №134 /а.с.9/.

Відповідно до акту передачі коштів стягувачеві від 12.08.2004 року, складений старшим державним виконавцем Вдовиченко Н.О. відділу ДВС Черкаського районного управління юстиції, вбачається, що на підставі виконавчого листа № 2-28-04 виданого Апеляційним судом Черкаської області 19.01.2004 року, ОСОБА_7 передав ОСОБА_8 700 доларів США, на виконання ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 14.07.2003 року про затвердження мирової угоди /а.с.111/.

Також 12.08.2004 року держаним виконавцем був складений акт про добровільне виконання за виконавчим листом по справі № 2-28 /а.с.113/.

У ході розгляду справи про поділ майна подружжя між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 судом була проведена будівельно-технічна експертиза, згідно висновку якої від 20.08.2002 року, середня готовність становила: спірного недобудованого будинку з надвірними спорудами 32,8%, прибудови «а» - 97,8%, гаража - 100%, житлового підвалу - 100% /а.с. 30-36/. Цей висновок визнають сторони, а тому встановлені ним обставини не підлягають доказуванню відповідно до ст.61 ЦПК України.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_6 просила визнати будинковолодіння розташоване по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,20га, спільним майном подружжя та визнати за нею право власності 1/2 частину цього майна /а.с.3-5.63/, оскільки свідоцтво про право власності на будинок відповідач отримав, коли вони перебували в шлюбі та враховуючи, що за час їх спільного проживання в шлюбі вони за спільні кошти провели низку робіт по добудові та оздобленню будинку і прибудинкових споруд, а також, враховуючи, що саме, коли відповідач перебував в шлюбі з нею, ним було виплачено колишній дружині кошти за її частку в майні. А в частині вимог про поділ земельної ділянки позивач послалася на норми ст.120 ЗК України і вважала, що є підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки у зв'язку з набуттям права на 1/2 частину будинку та прибудинкових споруд.

Задоволивши клопотання позивача, суд призначив будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, якою зокрема було встановлено, що будинок й на час її проведення є таким, що не завершений будівництвом, а процент готовності складає: житлового будинку А-2 - 73%; прибудови а - 98; гаража Б - 99%; погріб В - 96%, свердловини №1 - 100%. При цьому експерт не надав відповіді на скільки збільшилася вартість будинку у грошовому та відсотковому виразі внаслідок проведення будівельних робіт з 2001 р. по 2013 рік /а.с.85-101/.

На доведення тієї обставини, що за спільні кошти було виплачено відповідачем борг перед колишньою дружиною позивач послалася на укладену ним кредитну угоду /а.с.43-46/, за умовами якої він отримав в борг 39 636 грн.

Але зі змісту цієї кредитної угоди вбачається, що вона видана на інші цілі, а саме на добудову будинку розташованого по АДРЕСА_1.

Але, як встановив суд, будинок добудований не був. При цьому повернення кредиту ще не відбулося і його здійснює безпосередньо сам відповідач м'ясом великої рогатої худоби, виходячи з базисної ціни, а строк повернення визначений до 10.10.2020 року і поділі майна ОСОБА_6 цих зобов'язань включено не було. Тому суд правомірно відхилив ці доводи позивача.

Крім того, спростовуючи доводи позивача щодо проведення розрахунків з колишньою дружиною та щодо погашення кредиту за рахунок спільних сімейних коштів, відповідач надав розписку та довідку про отримання ним коштів від його матері /а.с.49,71/ і цих доказів позивач не спростувала. При цьому вона не надала доказів, що до укладення шлюбу з відповідачем мала власні збереження чи інше цінне майно.

Таким чином, давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність у неї підстав для визнання спірного майна спільним майном подружжя, оскільки будинок та земельна ділянка були придбані ОСОБА_9 до шлюбу з ОСОБА_6

Цих висновків не спростувала позивач в ході апеляційного розгляду справи, а її посилання на ту обставину, що будинок є спільною власністю її та відповідача, оскільки право власності на нього відповідач зареєстрував, коли вже перебував у шлюбі з нею та, що за рахунок проведених робіт будинок суттєво збільшився в ціні - є безпідставними.

Оскільки сам факт реєстрації права власності на нерухомість в шлюбі не є доказом набуття цього нерухомого майна за спільні кошти подружжя, тому, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, про що вказав Верховний Суд України в постанові по справі № 6-2641цс15, ухваленій з подібних правовідносин.

А, як було встановлено судом першої інстанції та знайшло підтвердження в ході апеляційного розгляду, зазначений будинок з усіма надвірними спорудами відповідач набув до шлюбу з ОСОБА_6

При цьому як до укладення шлюбу між сторонами, так і на момент припинення їх шлюбних відносин будинок був і є незавершений будівництвом, а процент готовності господарських споруд на час укладення шлюбу з останньою та на час розгляду справи - фактично не змінився.

Водночас процент готовності будинку, хоч збільшився на 40% в порівнянні з попереднім станом за рахунок ремонтних робіт, але це не є підставою для визнання права власності на це будинковолодіння за позивачем.

Оскільки ні площа, ні конфігурація і планування будинку у зв'язку з цими роботами не змінилися, тому, що фактично проводилися роботи по оздобленню будинку. А враховуючи незмінність проценту готовності прибудинкових споруд, що входять до вартості спірного будиноковолодіння та, в розумінні ст.381 ЦК України становлять садибу, ці роботи не призвели до суттєвих поліпшень цього будинковолодіння в цілому, які б давали підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння з припиненням цього права у відповідача.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Але враховуючи, що будинок, який розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 не є об'єктом прав спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_9 та зважаючи на ту обставину, що він набув її у власність в порядку приватизації та до укладення шлюбу з позивачем, то суд також правомірно відмовив в задоволенні її вимог про визнання спірної ділянки спільною сумісною власністю та її поділ, і цих висновків позивач в ході апеляційного розгляду справи не спростувала. Тому і в цій частині рішення суду першої інстанції є правильним.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду є законним, обґрунтованим, постановленим на зібраних по справі доказах, які надали суду сторони. Відповідає вимогам матеріального і процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги не є суттєвими, були предметом судового розгляду, суд дав їм належну оцінку і вони не дають підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2016 року - відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :