Справа № 155/1315/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Чонка В.В.
Провадження № 22-ц/773/1624/17 Категорія: 27 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря Вергуна Т. С.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 25 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (скорочено ПАТ «Дельта Банк») звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що 23 травня 2007 року між ТзОВ Український промисловий банк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 31268 доларів США для придбання автомобіля, з терміном погашення до 22 травня 2014 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 13% річних. 30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» і ТзОВ «Укрпромбанк», Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь ОСОБА_4, за яким позивач отримав право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними ТзОВ «Украпромбанк» з фізичними і юридичними особами. Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 не виконувала належним чином своїх зобовязань за кредитним договором, право вимоги на які перейшло до ПАТ «Дельта Банк», то позивач просив стягнути з неї в його користь кредитну заборгованість в сумі 1042981 грн. 63 коп. та відшкодувати йому понесені судові витрати.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 25 березня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ «Дельта Банк» 39592 грн. 31 коп. заборгованості за кредитним договором та в дохід держави 1378 грн. судового збору.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач ПАТ «Дельта Банк» просить його скасувати як незаконне, прийняте судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Позивач в апеляційній скарзі вказує, що ТзОВ «Укрпромбанк» пред'являв виконавчий лист № 2-171/10 від 28.04.2010 року до виконання, органом ДВС10.01.2013 року було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві, однак органом ДВС було направлено лише постанову без виконавчого документу, пізніше ні ТзОВ «Укрпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», ні сам правонаступник не пред'являли виконавчий лист № 2-171/10 від 28.04.2010 року до виконання, строк на пред'явлення якого закінчився 10.01.2016 року. ПАТ «Дельта Банк» не є стороною виконавчого провадження і навіть за наявності оригіналу виконавчого документу не мав права пред'явити його до виконання. Договір про передачу активів та кредитних зобовязань між банками породов нові зобов'язання для ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3, що і стало підставою позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відлягає до задоволення частково з таких підстав.

Задовольняючи позов банку частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки за рішенням суду з відповідача вже було стягнуто заборгованість за кредитом, то до стягнення з нього в користь позивача підлягають лише відсотки за невиконаним зобовязанням у межах строку позовної давності у три роки.

Судом встановлено, що 23 травня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (скорочено ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_3, було укладено кредитний договір № 265/ФКВ-07, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 31 268 доларів США для придбання автомобіля, з терміном погашення до 22 травня 2014 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 13% річних.

30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно з умовами якого позивач отримав право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, укладеними ТОВ «Укрпромбанк» з фізичними і юридичними особами, в тому числі за кредитним договором від 23 травня 2007 року, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3

У звязку із неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором, 20 січня 2010 року заочним рішенням Горохівського районного суду, яке набрало законної сили, з відповідача ОСОБА_3 в користь ТзОВ «Укрпромбанк» було стягнуто заборгованість по кредиту, яка на час ухвалення рішення становила 215190 грн. 36 коп., в тому числі по тілу кредиту 25765,75 доларів США (а.с. 86-87).

02 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до ч. 1 ст. 1056 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Згідно розяснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, врахувавши встановлені обставини справи та норми матеріального права, підставно вважав, що наявність рішення суду про дострокове повернення кредиту за відсутності його реального виконання боржником, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

Разом з тим, задовольняючи позов частково, суд зробив передчасний висновок про необхідність застосування трьохрічного строку позовної давності щодо стягнення процентів від суми неповернутого кредиту та безпідставно відмовив позивачу у стягненні пені за прострочення виконання грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

З виписки по особовому рахунку ОСОБА_3, наданого позивачем на вимогу апеляційного суду, вбачається, що нею 30.07.2013 року на рахунок ПАТ «Дельта Банк» було сплачено 484 грн. 07 коп. відсотків за кредитним договором № 265/ФКВ-07 від 23.05.2007 року (а. с. 162). Дана дія відповідачки свідчить про визнання кредитного боргу та перериває строк позовної давності звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з неї процентів за користування кредитом.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня є санкцією, яка нараховується з першого дня прострочення і до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження порушення невиконання зобовязання.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Так як відповідач ОСОБА_3 порушила виконання грошового зобовязання по поверненню коштів отриманих в кредит та сплаті відсотків за користування ними, то з неї у відповідності з п. 5.2 кредитного договору підлягає стягненню пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, за кожен день прострочення від суми простроченої заборгованості за один рік, що відповідає строку позовної давності, яка застосовується до даної вимог.

З приєднаного до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором, наданого позивачем, слідує, що загальна заборгованість відповідачки перед банком становить 652232 грн. 95 коп., з них: заборгованість по відсотках за період з 01.07.2010 року по 01.07.2015 року 383093 грн. 83 коп. (17394,54 долари США х 22,02); заборгованість по пені за один рік 269139 грн. 12 коп. (а. с. 163-164).

Оскільки відповідач ОСОБА_3 порушила умови кредитного договору, у встановлений строк не повернула повністю кредит та своєчасно не сплатила проценти за користування кредитом, то з урахуванням вимог п. 7.3 кредитного договору про його дію до повного виконання сторонами взятих зобовязань, з неї в користь банку підлягають стягненню вказані платежі заборгованість по відсотках, пеня на загальну суму 652232 грн. 95 коп. (383093,83+269139,12).

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, то вони є необґрунтованими, оскільки вказана заборгованість вже була стягнута рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 20 січня 2010 року

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Однак, за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобовязання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11, від 27.01.2016 р. № 6-771цс15).

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскільки судом першої інстанції допущено неповне зясування обставин, які мають значення для справи, що потягло за собою порушення норм матеріального права, то в силу вимог п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову частково.

Також у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, в дохід держави підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_3 судовий збір у сумі 3654 грн., від сплати якого був звільнений позивач на час подання позову, а також з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4019,40 грн. (а.с. 136).

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 25 березня 2016 року в даній справі скасувати.

Позов ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 652232,95 грн. (шістсот пятдесят дві тисячі двісті тридцять дві гривні 95 коп.) та судовий збір в дохід держави у розмірі 3654 грн. (три тисячі шістсот пятдесят чотири гривні).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4019,40 грн. (чотири тисячі девятнадцять гривень 40 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 22 грудня 2017 року.