АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/257/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Дунаєв С. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоСіренка Ю. В.
суддівМіщенка С. В., Пономаренка В. В.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 10 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про надання дозволу на проживання малолітньої дитини у Турецькій Республіці без згоди батька, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних витмог на предмет спору - Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про надання дозволу на проживання малолітньої дитини у Турецькій Республіці без згоди батька, посилаючись на те, що позивачка на теперішній час проживає разом з донькою у Туреччині, оскільки працює там за трудовим контрактом. Виїзд дитини за межі території України було здійснено без згоди її батька, оскільки позивачка перебувала на консульському обліку у дипломатичному представництві України в Туреччині. Оскільки спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини з одним з батьків не вирішений у встановленому законом порядку, вона просить надати дозвіл на проживання малолітньої ОСОБА_9. разом із матір'ю ОСОБА_6 на період дії трудового контракту з 10 липня 2016 року по 10 липня 2019 року у Турецькій Республіці без згоди батька ОСОБА_8

Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 10 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що в період з 10 березня 2012 року по 7 лютого 2014 року (дата набрання законної сили рішення суду від 27 січня 2014 року про розірвання шлюбу) сторони перебували у шлюбі, від якого мають спільну доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди з питання визначення місця проживання дитини, а тому до теперішнього часу між ними існує спір, який перебуває на розгляді в суді і остаточно не вирішений.

З 18 серпня 2014 року позивачка без згоди відповідача вивезла їх спільну доньку до Турецької Республіки, де проживає з дитиною по теперішній час. Вивезення дитини за межі території України без згоди батька відбулося через те, що позивачка перебуває на консульському обліку у Посольстві України в Турецькій Республіці (а.с.97).

Позивачка має намір проживати разом з донькою в Турецькій Республіці до липня 2019 року, оскільки влаштувалася там на роботу на підставі трудового контракту з терміном дії з 10 липня 2016 року по 10 липня 2019 року (а.с.6-9). Крім того, позивачка одружена з громадянином Турецької Республіки ОСОБА_10. (а.с.14), а тому може проживати за місцем проживання свого чоловіка.

Відповідач заперечує проживання доньки з позивачкою, а тим більше в іншій державі. Проте сторони не обговорювали та не вирішували між собою питання щодо надання відповідачем дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі території України разом з матір'ю на умовах гарантій своєчасного повернення дитини на Україну.

На теперішній час позивачка не має згоди відповідача на вивіз дитини за межі України та проживання з дитиною в Турецькій Республіці. У зв'язку з цим вона вважає, що рішення суду про надання дозволу на проживання дитини разом з матір'ю у Турецькій Республіці надасть їй можливість безперешкодно перетинати державний кордон України разом з донькою без згоди відповідача і гарантуватиме уникнення можливих перепон, які можуть виникнути внаслідок того, що відповідач не надасть згоди на виїзд дитини за кордон. Тому вона звернулась до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Колегія суддів погоджується із висновками суду стосовно спеціального способу захисту права перетинання дитиною державного кордону України без згоди батька у вигляді надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Проте, зазначене питання не ставилося на розгляд суду, а без його вирішення твердження позивачки про наявність порушення, невизнання або оспорювання її прав відповідачем є помилковим.

Крім того, наведені вище норми Закону лише уповноважують суд на регулювання виїзду дитини за кордон, а не на надання дозволу на проживання дитини у певній країні без згоди одного з батьків, як про це зазначено у вимогах позовної заяви.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування та задоволення скарги за наведеними у ній доводами не вбачає, оскільки вони суттєвими не являються, перевірялися та досліджувалися судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 10 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про надання дозволу на проживання малолітньої дитини у Республіці Туреччина без згоди батька - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :