Справа № 529/1184/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Гвоздика А. Є.

при секретарі Кривенко Р. С.,

з участю позивача за первинним позовом ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2 відповідача за первинним позовом ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Диканька цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності, -

ВСТАНОВИВ:

Сторони 11 серпня 2001 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Диканського районного управління юстиції Полтавської області від якого мають малолітню дитину сина ОСОБА_7 Але вказуючи на те, що спільне життя із відповідачем не склалося через несумісність характерів, позивач звернувся з позовом до суду про розірвання шлюбу.

Також, вказуючи на те, що під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі сторонами, відповідно було придбано легковий автомобіль марки Renault Kangoo, номер кузова VF1FCO7AF29124703, реєстраційний номер НОМЕР_1, двокімнатну квартиру загальною площею 41,5 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_1, яку було придбано у 2013 році та двокімнатну квартиру, жилою площею 25 кв.м, що розташована в смт. Диканька Полтавської області, вул. Незалежності (Леніна,) 82, кв. 23, яку було подаровано 20. 11. 2001 року. Оскільки відповідач від добровільного поділу спільного майна відмовилася, тому позивач звернувся з позовом до суду, де також просить поділити вказане спільно нажите майно подружжя, відповідно до якого виділити йому у власність двокімнатну квартиру № 15, яка розташована в АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки Renault Kangoo, а відповідачу просить залишити у власності двокімнатну квартиру №23, що розташована в смт. Диканька Полтавської області, вул. Незалежності,82.

Під час проведення попереднього судового засідання по справі відповідач ОСОБА_6 до суду подала зустрічну позовну заяву в якій просила відмовити позивачу ОСОБА_6 в позові про розірвання шлюбу та поділ спільного майна у звязку з безпідставністю на незаконністю позовних вимог. Разом з тим просила задоволити її зустрічні позовні вимоги, а саме визнати за нею право власності на АДРЕСА_2, провести поділ спільного майна подружжя автомобіля НОМЕР_2 виділивши їй направі власності 2/3 частини вартості цього автомобіля , а позивачу залишити 1/3 частини вартості спірного автомобіля Renault Kangoo. Кваритру № 23, яка знаходиться по вул. Незалежності,23 в смт. Диканька та належить їй та позивачу по первинному позову ОСОБА_5 залишити в їх спільній власності.

Під час розгляду справи позивач за первинним позовом ОСОБА_5 уточнив свої позовні вимоги та просив залишити його позовну вимогу щодо визнання за ним права власності на автомобіль Renault Kangoo без розгляду так як вважав, що даний автомобіль належить і так саме йому, так як придбаний він на подаровані йому кошти.

Ухвалою суду від 20 грудня 2016 року вказане клопотання позивача було задоволене.

В судовому засіданні позивач за первинним позовом ОСОБА_5 та відповідач за зустрічним позовом свої уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та наданих ним пояснень у судовому засіданні. Також суду пояснив, що тривалий час він проживає окремо від відповідача і будь-якого наміру на примирення не має. З приводу зустрічних позовних вимог відповідача по первинному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_6 він визнав частково, А саме погоджується на залишення в спільній сумісній власності квартири № 23, яка знаходиться по вул. Незалежності, 82 в смт. Диканька, яка придбана на спільні з позивачем по зустрічному позову кошти. Разом з тим позивач по первинному позову не погоджується з поділом легкового автомобіля так як вважає його особистою власністю та не погоджується з визнанням за позивачем за зустрічним позовом права власності на спірну квартиру АДРЕСА_3, так як вважає що вказана квартира була придбана за власні кошти подружжя під час спільного проживання. Разом з тим, позивач по первинному позову не надав належних та допустимих доказів , що саме він один має право на квартиру АДРЕСА_3.

Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 та її представник в судовому засіданні позов позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_5 визнали частково, а свій зустрічний позов позивачка підтримала в повному обсязі та зазначила, що 17 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири №15, що розташована по вул. Чернишевського, 5, в смт. Диканька Полтавської області. Цей правочин було вчинено за особисті кошти, які відповідач за первинним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6, отримала 15. 07. 2013 року від її батьків згідно договору дарування, який мається в матеріалах цивільної справи. Вказані кошти в сумі 50 000 грн., нею були передані 17. 07. 2013 року продавцю квартири ОСОБА_8, як розрахунок за дану квартиру, а інша частина отриманих від батьків коштів в розмірі 10 000 грн., була спрямована на покриття витрат за складання та оформлення договору купівлі-продажу. Тому, відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 вважає дану квартиру такою, що придбана за її особисті кошти та є її приватною власністю.

При цьому, позивач по зустрічному позову та відповідач по первинному позову зазначила, що квартира № 23, що розташована по вул. Незалежності, 82, в смт. Диканька Полтавської області належить сторонам на підставі договору дарування від 20. 11. 2001 року на праві спільної власності, так як у самому договорі зазначені два власники. Тому, вона та ії представник вважають, що ділити дану квартиру між сторонами немає необхідності у зв'язку з тим, що вона і так поділена. Щодо автомобіля який був придбаний під час шлюбу з позивачем за первинним позовом та відповідачем по зустрічному позову ОСОБА_5 позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 вважає, що він повинен бути розділений з урахуванням їхньої неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_9, 25. 09. ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею в пропорції 2/3 частини їй, а 1/3частини вартості автомобіля відповідачу. На початку судового розгляду заперечувала проти позовних вимог позивача щодо розірвання шлюбу, але під час розгляду справи по суті змінила свою думку та не заперечувала щодо задоволення цієї позовної вимоги позивача за первинним позовом ОСОБА_5

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків та дослідивши наявні по справі належні та допустимі докази , суд дійшов до наступного висновку, що позовні вимоги позивача по первинному позову ОСОБА_5 та позовні вимоги відповідача по первинному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 11 серпня 2001 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Диканського районного управління юстиції Полтавської області від якого мають малолітню дитину - сина ОСОБА_7 Як пояснив в суді позивач по первинному позову між ним та відповідачем по первинному позову виникли не порозуміння, а тому на його спільне життя сторін в подальшому не можливе і відновлювати сімейні стосунки вони наміру не мають.

Вказане свідчить, що подальше спільне життя подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам кожного з них, а тому відповідно до ст. 112 СК України шлюб між ними слід розірвати.

Крім того, сторонами під час спільного проживання за спільні кошти було придбане майно, а саме квартира АДРЕСА_4, співвласниками якої вони є по 1/2 частині. Квартиру АДРЕСА_5, яка згідно договору купівлі - продажу від 17 липня 2013 року і оформлена на відповідача попервинному позову та на позивача по зустрічному позову ОСОБА_6 та автомобіль Renault Kangoo, номер кузова НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, який оформлений на відповідача .

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ст. 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірну квартиру АДРЕСА_5 та автомобіль Renault Kangoo, реєстраційний номер НОМЕР_1. Дане майно було придбано у період шлюбу сторін по справі, і не є річчю індивідуального користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно п. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Так, підлягає розподілу в рівних частинах і квартира №15 розташована за адресою по вул. Чернишевського, 5 в смт. Диканька, придбаної 17 липня 2013 року згідно договору купівлі - продажу. Дана квартира була придбана сторонами під час шлюбу, за належні їм спільні кошти, що підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні належними та допустимими доказами. Так з договору купівлі продажу вказаної квартири від 17.07.2013 року (а.с. № 76 ) вбачається, що позивач по первинному позову та відповідач по зустрічному позову ОСОБА_5 до нотаріальної контори подав заяву про згоду на придбання вказаної спірної квартири, його дружиною відповідачем по первинному позову ОСОБА_6 Справжність його підпису була засвідчена приватним нотаріусом Диканського районного нотаріального округу. Дані дії позивача за первинним позовом ОСОБА_5 відповідають вимогам ст. 65 СК України.

З пояснень у відкритому судовому засіданні сторін та їхніх представників, свідків та наявних в справі доказів вбачається , що саме вказаними особами під час перебування в шлюбі за спільні кошти було придбане спірне майно, яке вони спільно використовували та отримували від нього доходи, які витрачалися на потреби їхньої сім"ї, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частинах як це вимагає чинне законодавство України.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд не бере до уваги твердження, як позивача по первинному позову, що кошти на придбання в червні 2014 року автомобіля марки Renault Kangoo, номер кузова - VF1FCO7AF29124703, реєстраційний номер НОМЕР_1 дала його мати свідок по справі ОСОБА_10, так і твердження відповідача по первинному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_6, що квартира №15 за адресою по вул. Чернишевського, 5 в смт. Диканька придбана 17 липня 2013 року була придбана за кошти її батьків, підтвердивши це відповідними письмовими доказами у виді договорів дарування грошових коштів датовані 07 травня 2014 року ( а.с. № 67) та 15 липня 2013 року (а.с. № 46), так як вказані докази є неналежними, а тому вважає їх безпідставними.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Керуючись зазначеною вище статтею ЦПК України, суд при вирішенні цієї справи не бере до уваги докази які одержані з порушенням порядку встановленого законом, так у відповідності до ч. 5 ст. 719 ЦПК України Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п"ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян (850 грн), укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" із змінами та доповненнями до валютних цінностей відноситься валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі,встановлений законом.

Згідно ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає посвідченню лише у випадках, встановлених законом.

В разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору таких договір є нікчемним( ч. 1 ст. 220 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦПК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом( нікчемний правочин. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За вказаних обставин твердження сторін з приводу отримання коштів для придбання спірного майна шляхом укладання договорів дарування - суд розцінює як спробу сторін по справі завести суд в оману з метою збільшити кожною стороною свою частку у спільному майні подружжя, а тому до уваги ці твердження не бере.

Також, суд не бере до уваги твердження відповідача по первинному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_6 про те, що тільки їй одній на праві власності належить квартира №15 за адресою по вул. Чернишевського, 5 в смт. Диканька, яка придбана 17 липня 2013 року за кошти її батьків підтвердивши це відповідними письмовими доказами у виді договору дарування грошових коштів датованого 07 травня 2014 року ( а.с. № 67) та товарними чеками про придбання будівельних матеріалів ( а. с. № 132, 133,134) .

Як вбачається з наведеного вище, сторонами в шлюбі було придбано зазначене майно, яким вони користувалися на рівних правах, що стверджували вони особисто в судовому засіданні і це було підтверджено показаннями свідків, а стосовно придбання спірної квартири № 15 розташованої за адресою вул. Чернишевського, 5 в смт. Диканька Полтавської області ще і самим договором купівлі - продажу від 17 липня 2013 року. Так, при його укладанні відповідачем по первинному позову та позивачем по зустрічному позову ОСОБА_6 була отримана згода позивача по первинному позову у ОСОБА_5 на придбання зазначеної квартири. Тобто, укладаючи договір купівлі - продажу спірної квартири відповідач по первинному позову та позивач по зустрічному позову ОСОБА_6 діяла за згодою другого подружжя. Вказаний договір визнаний судом недійсним не був.

Вирішуючи питання щодо поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд керується ст. 71 СК України. Так відповідно до вказаної статті воно ділиться між сторонами в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В даному спорі підлягає також вирішення питання, що поділу автомобіля марки Renault Kangoo, номер кузова - VF1FCO7AF29124703, реєстраційний номер НОМЕР_1, який є річчю неподільною. Суд вважає, що автомобіль, придбаний сторонами під час шлюбу, є спільним майном сторін та підлягає розділу, виходячи з того, що частки сторін є рівними.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна № 74 ( а.с. № 19-41), вартість вартість спірного автомобіля становить 80 900 грн., а 1/2 частини вартості спірного автомобіля складає 40 450 грн. 00 коп.

Згідно, вимог ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо іншне не визначено домовленістю між ними.

Неподільною є річ, яка у разі її фізичного поділу втрачає свою цінність та призначення, перестаючи існувати як первісна річ. Неподільною річчю є, зокрема, автомобіль. У частині другій ст. 71 СК України сформульоване загальне правило: неподільна річ може бути присуджена одному з подружжя.

Як було встановлено в суді позивач по первинному позову ОСОБА_5 постійно користується спірним транспортним засобом, має водійське посвідчення на керування ним, його робота пов"язана з виїздом за межі Диканського району, що не відноситься до відповідача по первинному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_6, тому суд за вказаних обставин вважає, що автомобіль НОМЕР_4, слід залишити на праві власності позивачу за первинним позовом ОСОБА_5, а компенсацію іншу 1/2 частину вартості автомобіля слід стягти з останнього на користь відповідача за первинним позовом та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_6

За вказаних обставин, суд не бере до уваги твердження позивача по зустрічному позову та відповідача по первинному позову, щодо визнання за нею права власності на 2/3 частини спірного автомобіля у зв"язку з тим, що на її утриманні знаходиться спільна з позивачем малолітня дитина - син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, так як відповідач по первинному позову та позивач по зустрічному позову ОСОБА_6 під час розгляду справи не надала суду належних та допустимих доказів, які мають істотне значення на підтвердження її скрутного матеріального становища та скрутного матеріального становища її сина, як це передбачено ч. 1 ст. 71 ЦПК України.

Крім того, суд вважає, що не підлягає задоволенню позовна вимога позивача по первинному позову ОСОБА_5 щодо залишення у користуванні відповідача по первинному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_6 спільного майна подружжя придбаного під час шлюбу, а саме квартири № 23, що розташована в будинку № 82 по вул. Незалежності в смт. Диканька Полтавської області у звязку з відсутністю спору про це між сторонами по справі.

В суді встановлено, що вказану квартиру сторони отримали у власність згідно договору дарування 20 листопада 2001 року, а тому є співвласниками, кожен володіє по 1/2 її частини і будь - якого спору щодо її права власності та користування ніколи не виникало. Даного факту в суді не заперечували сторони по справі, а тому на думку суду ця позовна вимога позивача по первинному позову ОСОБА_5 є безпідставною. Дане питання сторонами може бути вирішено добровільно, шляхом їх звернення нотаріальної контори.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з позивача за первинним позовом ОСОБА_5 на користь відповідача за первинним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 необхідно стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 70, 71, 72 СК України, ст. ст. 357, 368, 370, 372 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 79 - 81, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя та зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання особистої приватної власності задоволити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище Горшковоз) ОСОБА_11, зареєстрований 11 серпня 2001 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Диканського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 40.

Після розірвання шлюбу залишити відповідачу за первинним позовом та позивачу за зустрічним позовом прізвище - «Воронянська».

Визнати за ОСОБА_5 право власності 1/2 частину квартири № 15, розташованої в будинку №5 по вулиці Чернишевського в смт. Диканька Полтавської області відповідно до договору- купівлі продажу квартири від 17 липня 2013 року зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2013 року, індексний номер 63685663, на власника ОСОБА_6.

Залишити за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири № 15 розташованої в будинку №5 по вулиці Чернишевського в смт. Диканька Полтавської області відповідно до договору купівлі - продажу кваритири від 17 липня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2013 року, індексний номер 63685663, яка згідно вказаного договору належала їй на праві власності.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на автомобіль марки Renault Kangoo, номер кузова - VF1FCO7AF29124703, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 свідоцтво про реєстрацію СХХ 059299, видане 26.06.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 в рахунок компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля марки Renault Kangoo, номер кузова - VF1FCO7AF29124703, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію СХХ 059299, видане 26.06.2014 року, що становить 40 450 (сорок тисяч чотириста пятдесят ) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 сплачені нею судові витрати по справі у розмірі 551 ( пятсот птдесят одна ) грн. 20 коп. за позовну вимогу що стосується поділу спірного автомобіля.

В іншій частині позовних вимог як позивачу за первинним позовом ОСОБА_12 так і відповідачу по первинному позову та позивачу по зустрічному позову ОСОБА_6 відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області на протязі десяти днів з дня його проголошення. Особи. які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: