Справа № 168/1030/14 Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О.Й.
Провадження № 22-ц/773/350/17 Категорія: 81 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Стрільчука В.А., Киці С.І.,

секретар судового засідання Кирилюк О.О.,

з участю представника стягувача ПАТ КБ «Приватбанк»-

Мельника В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Волинській області - Будь Сергія Леонідовича за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Старовижівського районного суду Волинської області від 26 січня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області від 26 січня 2017 року в задоволені скарги ОСОБА_3 на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Волинській області - Будь С.Л. відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, скаржник ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою його скаргу задовольнити повністю.

Заслухавши представника стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк», перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволені скарги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця при відкритті виконавчого провадження та при поверненні виконавчого документа стягувачу, відповідали положенням Закону України «Про виконавче провадження».

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи ( ст. 383 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 16878,86 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 253316,78 гривень ( ас.98-99).

29 грудня 2014 року Старовижівським районним судом Волинської області видано виконавчий лист № 152/15 про стягнення з ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 16878,86 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 253316,78 гривень ( а.с.175-176).

Стягувач ПАТ КБ 03.12.2015 року звернувся з заявою про відкриття виконавчого проровадження на підставі виконавчого листа Старовижівського районного суду Волинської області до відділу ДВС Луцького районного управління юстиції, та зазначив, що боржник та його майно перебувають на території Луцького району село Маяки ( а.с.209).

На підставі виконавчого листа за заявою стягувача, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Будь Л.С. 16.12.2015 року винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику строк для добровільного виконання (а.с.177).

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувану ( ст. 20 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції на момент відкриття виконавчого провадження).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. У заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника.

З огляду на зазначені норми Закону, державним виконавцем правомірно відкрито виконавче провадження, оскільки виконавчий документ відповідав вимогам ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», стягувач відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» вказав, що ОСОБА_3 та його майно перебуває в с. Маяки, Луцького району, строк для пред'явлення виконавчого документа не був пропущений.

В суді апеляційної інстанції представник стягувача зазначала, що службою охорони банку було встановлено, що ОСОБА_3, фактично, хоча без відповідної реєстрації, проживає в АДРЕСА_1, а тому з метою найшвидшого виконання рішення суду при зверненні до виконавчої служби, щодо відкриття виконавчого провадження була зазначена саме така адреса боржника.

У державного виконавця були відсутні правові підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності дій державного виконавця при відкриття провадження, оскільки в рішенні суду та в виконавчому документі зазначено його місце проживання АДРЕСА_2 не заслуговують на увагу, оскільки є суб'єктивним тлумаченням норм Закону.

Стягувач, як сторона виконавчого провадження, зобов'язаний сприяти примусовому виконанню, шляхом повідомлення про відоме йому місцезнаходження боржника або місцезнаходження майна боржника. Законодавець не пов'язує місце реєстрації боржника з місцем відкриття виконавчого провадження.

За час проведення виконавчих дій, державним виконавцем складено Акт від 23 грудня 2015 року про те, що у боржника ОСОБА_3 відсутнє будь-яке майно на підставі ЗУ «Про виконавче провадження» на яке може бути звернуто стягнення.

А тому відповідно до ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», яка передбачає, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, державним виконавцем Луцького районного управління юстиції Будь Л.С. винесено Постану від 25.12.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу ( а.с.178).

Відтак встановивши відповідність дій державного виконавця, щодо відриття виконавчого провадження, а також щодо повернення виконавчого документа стягувачу вимогам ЗУ «Про виконавче провадження», суд першої інстанції підставно відмовив у задоволені скарги ОСОБА_3 на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Волинській області - Будь Сергія Леонідовича.

Крім того, під час проведення виконавчих дій в даній справі, державним виконавцем не було описано та стягнено майно, яке належить боржнику ОСОБА_3, а тому діями державного виконавця права ОСОБА_5 порушено не було.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території держави.

Таким чином, на державі лежить прямий обов'язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є джерелом права.

Судовому захисту підлягають порушені, не визнані або оспорювані права та інтереси особи.

Звертаючи до суду з скаргою на дії державного виколнавця, ОСОБА_3 не зазначив та не обгрунтува , які його права порушуються такими діями чи процесуальними документами державного виконавя. Натомість, з встановлених обставин вбачається, що рішення суду не виконане ні в добровільно, ні в примусовому порядку, чим фактично можуть порушуватись права стягувача.

Керуючись ст. ст. 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а ухвалу Старовижівського районного суду Волинської області від 26 січня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: