УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 28 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2619/0808/71-081 про надання їй кредитних коштів у розмірі 165 тис. доларів США, зі строком до 28 серпня 2030 року та сплатою 12,5 % річних.

28 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

28 листопада 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») та ПАТ «Сведбанк» укладено договір факторингу № 15, за яким право вимоги кредитної заборгованості за договором відступлені ТОВ «ФК «Вектор Плюс», яке в свою чергу відступило право вимоги за договором факторингу ТОВ «Кредитні ініціативи».

Позичальник належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим станом на 1 квітня 2014 року кредитна заборгованість становить 3 386 902 грн 07 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 1 793 933 грн 09 коп., відсотки за користування кредитними коштами - 1 199 754 грн 79 коп., пеня - 393 214 грн 19 коп.

Враховуючи викладені обставини, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь зазначену суму заборгованості.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року, позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором у сумі 3 386 902 грн 07 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 1 793 933 грн 09 коп., відсотки за користування кредитними коштами - 1 199 754 грн 79 коп., пеня - 393 214 грн 19 коп.

В іншій частині позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмволено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій в частині стягнення з неї суми заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ТОВ «Кредитні ініціативи» у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Стягуючи суму заборгованості з ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 509, 526, 530, 536, 599, 1049, 1050, 1054 ЦК України, належним чином оцінивши подані сторонами докази (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що позичальник належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань, має непогашену суму кредитного боргу, яка підлягає стягненню на користь банку.

Колегія погоджується з такими висновками.

Доводи ОСОБА_4 про те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 березня 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 серпня 2008 року № 2619/0808/71-08було звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 28 серпня 2008 року № 2619/0808/71-08-Z-1, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, а тому задоволення даного позову є подвійним стягненням, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року № 6-1080 цс 15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Заборгованість обрахована станом на 1 квітня 2014 року, пеня обрахована в гривні, тому доводи скарги в цій частині колегія також відхиляє.

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про часткове задоволення позову.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
О.В. Закропивний С.Ф. Хопта