РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі: головуючого-судді Продана Б. Г., при секретарі Боднар А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що їй на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яку вона передала у власність 28.11.2006 року ОСОБА_4 відповідно до умов договору довічного утримання, за яким ОСОБА_4 зобовязувалась утримувати позивача та забезпечувати харчуванням, ліками, одягом довічно. Договір довічного утримання посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №5225. Позивач зазначає, що під час вчинення даного правочину вона не знала умов та не розуміла наслідків укладення договору, а саме, що в подальшому вона не буде мати права власності на спірну квартиру. Договір підписала під впливом важких життєвих обставин та переконанням того, що передає квартиру ОСОБА_4 тимчасово. 13.06.2012 року ОСОБА_4 померла. Відповідачі є спадкоємцями за заповітом, що прийняли спадщину після смерті матері, ОСОБА_4 Відповідачі відповідно до умов договору довічного утримання не здійснюють догляду за позивачем. ОСОБА_1 помилялась щодо природи правочину, так як вважала, що не буде позбавлена права власності на свою квартиру. Просить суд розірвати договір довічного утримання укладений між позивачем та ОСОБА_4 та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 та ОСОБА_3, стягнути судові витрати.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просять задоволити позов в повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечує проти задоволення позовної заяви.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 28.11.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого позивач передала останній у власність квартиру АДРЕСА_1, дані обставини підтверджуються копією договору, що міститься в матеріалах справи. 13.06.2012 року ОСОБА_4 померла. Відповідачі є спадкоємцями за заповітом, що прийняли спадщину після смерті матері, ОСОБА_4, що підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Відповідачі відповідно до умов договору довічного утримання не здійснюють догляду за позивачем. ОСОБА_1 стверджує, що помилялась відносно природи правочину, так як вважала, що не буде позбавлена права власності на квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Відповідно до ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З огляду на вищевикладене та на те, що представник відповідачів визнає позовні вимоги в повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що слід розірвати договір довічного утримання укладений між позивачем та ОСОБА_4 та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 та ОСОБА_3, стягнути судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 3, 202, 203, 651, 755 ЦК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задоволити.

Розірвати договір довічного утримання укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 28.11.2006 року, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.12.2012 року видане ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2.

Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 275 грн. 60 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: