Категорія 54 Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого: Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Зайцева А.Ю.,

при секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу представника Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру Медведенко О.В. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру про визнання незаконним наказу від 28 квітня 2016 року № 43, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулась з позовною заявою до Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру про визнання незаконним наказу від 28 квітня 2016 року № 43 про зміни в організації виробництва і праці, скасування наказу про її звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала у Вінницькому обласному шкірно-венерологічному диспансері на посаді лікаря-дерматовенеролога диспансерного відділення з 1980 року по 29 липня 2016 року. Наказом головного лікаря Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру № 115-к 29 липня 2016 року «Про звільнення з роботи» її було звільнено з 0,75 ставки посади лікаря-дерматовенеролога у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру від 29 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з посади лікаря-дерматовенеролога диспансерного відділення Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру.

Зобов'язано Вінницький обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер поновити ОСОБА_3 на попередньому місці роботи на посаді лікаря-дерматовенеролога диспансерного відділення Вінницького обласного клінічного шкірно - венерологічного диспансеру з 29 липня 2016 року.

Стягнути з Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 20 088 (двадцять тисяч вісімдесят вісім) гривень 90 копійок (без вирахування податків і обов'язкових платежів).

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Не погодившись з таким рішенням суду Вінницький обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив зазначене рішення скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року не відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 працювала у Вінницькому обласному шкірно-венерологічному диспансері на посаді лікаря-дерматовенеролога диспансерного відділення з 1980 року по 29 липня 2016 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 20).

28 квітня 2016 року головним лікарем диспансеру було видано наказ № 43 «Про зміни в організації виробництва і праці», відповідно до якого передбачалася зміна організації виробництва та праці, шляхом скорочення посад та штатних одиниць (а.с. 14, 15).

Наказом головного лікаря диспансеру від 28 квітня 2016 року № 43 «Про зміни в організації виробництва і праці», було створено комісію по розгляду кандидатур, що мають переважне право на залишення на роботі.

Зазначеною комісією було проведено два засідання, а саме 24 травня 2016 року (а.с. 64-66) та 26 травня 2016 року (а.с. 67-68), на яких розглядалося питання щодо визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі. ОСОБА_3 не визначена, як особа, яка має переважне право залишитись на роботі.

Головним лікарем диспансеру було надано голові профспілкового комітету Кузнєцовій Л.Д. подання про надання згоди на розірвання трудового договору з лікарем-дерматовенерологом диспансерного відділення, ОСОБА_3 у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП (а.с. 21).

Профспілковий комітет Диспансеру на своєму засіданні 11 липня 2016 року вирішив відмовити в наданні дозволу на звільнення позивача з врахуванням того, що власник, або уповноважений ним орган консультацій з приводу наявності переважного права у зазначеного працівника не проводив, з врахуванням наданих ОСОБА_3 доказів, у останньої наявне переважне право на залишення на роботі, яке не враховано роботодавцем (а.с. 111-173 - протокол профспілкового комітету від 11 липня 2016 року, а відомості в ньому щодо ОСОБА_3 - а.с. 127-131). Відмовляючи у наданні згоди на звільнення лікаря ОСОБА_3 профспілковий комітет виходив з того, що в неї наявне переважне право на залишення на роботі у зв'язку з наявністю вищої освіти, безперервного стажу понад 36 років, якість виконуваної роботи, наявність заохочень у медичному закладі, в сім'ї ОСОБА_3 не має інших працівників з самостійним заробітком, на утриманні перебуває двоє утриманців, один з яких малолітня дитина - інвалід ІІ-ої групи.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 1987 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (а.с. 42). Від даного шлюбу мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 42 зворотній бік), якій з дитинства встановлено ІІ-гу групу інвалідності (а.с. 43 зворотній бік). ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік ОСОБА_3 (а.с. 43).

Наказом головного лікаря Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру № 115-к 29 липня 2016 року «Про звільнення з роботи», ОСОБА_3 було звільнено з 0,75 ставки посади лікаря-дерматовенеролога з 29 липня 2016 року, у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 31.).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що адміністрацією диспансеру було допущено порушення проведення процедури звільнення, а саме адміністрацією не взято до уваги протокол засідання профспілкового комітету від 11 липня 2016 року, відповідно до якого на засіданні профспілкового комітету було встановлено. що адміністрацією при направленні подання до профспілкового комітету про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 не надано жодних доказів які б підтверджували те, що кандидатура ОСОБА_3 була предметом розгляду на засіданні комітету щодо визначення осіб, які мають переважне право на залишення на посаді.

Крім того, профспілковий комітет прийшов до висновку, що наявність стажу роботи ОСОБА_3 понад 36 років, відомості про наявність інвалідності у дочки та свідоцтво про смерть чоловіка свідчать про наявність підстав вважати, що вона має переважне право на залишення на посаді при проведенні скорочення, а тому дозволу на скорочення ОСОБА_3 з займаної посади не надав.

Суд першої інстанції обставини викладені в протоколі засідання профспілкового комітету при відмові у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 визнав як належні та обґрунтовані, а тому вважає процедуру звільнення порушеною, що вказує на незаконність такого звільнення.

В апеляційній скарзі представник Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру Медведенко О.В. посилається на те, що рішення профспілкового комітету не могло бути прийнято до уваги адміністрацією відповідача, оскільки профспілковий комітет повідомив про прийняте рішення керівництво ВОКШВД зі спливом триденного строку з моменту його прийняття, що суперечить вимогам ст. 43 КЗпП України. Окрім того, прийняте профспілковим комітетом рішення щодо відмови у звільненні позивача є необґрунтованим, так як висновок профспілкового комітету про те, що в ОСОБА_3 на утриманні перебувають двоє утриманців, один з яких малолітня дитини інвалід другої групи, не відповідає дійсності, оскільки у ОСОБА_3 є двоє повнолітніх дітей - дві доньки, одна з яких є інвалідом другої групи, однак вони одружені і з нею не проживають.

Крім того, висновок суду про те, що на засіданні комітету при визначенні осіб, які мають переважне право залишення на роботі, питання щодо ОСОБА_3 не розглядалося, є безпідставним, оскільки це спростовується показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які показали, що ОСОБА_3 на засіданні комісії не з'явилась, доказів, які б надавали переважне право залишитись на роботі не надала.

Колегія суддів з доводами апеляційної скарги погоджується частково з наступних підстав:

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ч. 1 ст. 492 цього ж Кодексу, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 492 КЗпП України).

Відповідно до ст. 43 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

У суді апеляційної інстанції представник відповідача визнала, що засідання профспілкової організації тривало два дні, почавшись 11 липня 2016 року, а фактично закінчилось 12 липня 2016 року розглядом усіх питань, винесених на порядок денний.

Таким чином, враховуючи фактичну дату закінчення засідання профспілкового комітету, прийняте за результатом засідання рішення було надано адміністрації суду у визначений ст. 43 КЗпП України строк.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 1 липня 2015 року №6-703цс15 суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд першої інстанції визнавши відмову профспілкового комітету належною та обґрунтованою прийшов до висновку про незаконність звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Однак, даний висновок суду першої інстанції є безпідставним та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи з наступних підстав.

Так, з висновком профспілкової організації про те, що ОСОБА_3 має переважне право залишитися на роботі у зв'язку з наявністю у неї вищої освіти, безперервного стажу понад 36 років, якістю виконуваної роботи, наявністю заохочень у медичному закладі, відсутності у сім'ї інших працівників з самостійним заробітком, та перебуванні у неї на утриманні двох утриманців, один з яких малолітня дитина-інвалід другої групи, колегія суддів не погоджується, оскільки, як встановлено в судовому засіданні з пояснень представника ОСОБА_3 ОСОБА_8, на утриманні ОСОБА_3 нікого немає, дочка - інвалід другої групи одружена і з нею не проживає. Крім того, вона є пенсіонером і отримує пенсію. Доказів про те, що ОСОБА_3 має переважне право на залишення на роботі перед іншими працівниками, які визначені як такі, що мають переважне право на залишення на роботі створеною комісією, вона в судовому засіданні не навела і суду не надала.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що висновок профспілкової організації не може вважатися обґрунтованим.

За наведеного, колегія суду вважає, що рішення першої інстанції в частині скасування наказу про звільнення ОСОБА_3, поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру Медведенко О.В. задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року в частині скасування наказу про звільнення ОСОБА_3, поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу скасувати.

В цій частині постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ В.П. Рибчинський

Судді: /підпис/ А.Ю. Зайцев

/підпис/ Л.О. Голота

З оригіналом вірно: В.П. Рибчинський