Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 21 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Гукова Наталія Євгенівна, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2016 року

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась з даним позовом та після його уточнення просила визнати недійсним договір дарування, укладений між нею та відповідачем 15 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гуковою Н.Є., за реєстровим номером 2957.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що має вік 82 роки, є пенсіонеркою, перебуває на постійному обліку у лікаря кардіолога та страждає на гіпертонічну хворобу. Наявність хронічної гіпертонії призводить до погіршення її самопочуття, що виявляється не лише у больових відчуттях, а й в проблемах із пам'яттю, порушеннями в сприйнятті інформації. Погіршення стану здоров'я призвело до того, що вона почала відчувати великі труднощі в обслуговуванні себе та у виконанні домашньої роботи. У зв'язку з цим вирішила, що за нею може здійснювати догляд її онука ОСОБА_3

Вважала, що укладання між ними договору довічного утримання (догляду) буде найкращим виходом з ситуації, що склалася, оскільки вона буде мати постійний догляд з боку онуки, а остання отримає у власність належну їй квартиру. Свої наміри висловила ОСОБА_3, яка погодилася на пропозицію. Попередила також останню, що однією з умов договору буде її обов'язок у необхідних випадках також здійснювати догляд i за ОСОБА_5, який є батьком відповідача. ОСОБА_3 запевнила в тому, що буде постійно виконувати у неї роботи по веденню домашнього господарства, придбавати потрібні продукти харчування, ліки та інші необхідні peчi, виконувати всі доручення, а в paзi необхідності також здійснювати догляд за її сином.

15 жовтня 2015 року вона з онукою пішли до приватного нотаріуса Гукової H.Є. щоб укласти договір довічного утримання. Нотаріус прочитала вголос договір i показала їй, де саме потрібно поставити підпис. Після підписання договору один його примірник залишився у нотаріуса, а другий був виданий на руки ОСОБА_3 Була впевнена, що укладено договір довічного утримання (догляду), а не дарування.

ОСОБА_3 доглядала її нетривалий час. Коли на це вказала, остання повідомила, що квартира належить їй i вона може взагалі нічим не допомагати, тому що вони уклали договір дарування.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2016 року позов задоволено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з судовим рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, судом були неправильно застосовані норми матеріального права, а саме положення статей 182, 334, 722 ЦК України. Крім того, суд не врахував показання відповідача, свідка ОСОБА_8 У судовому засіданні не було встановлено, що саме на момент вчинення правочину позивач припустилася помилки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 15 жовтня 2015 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гуковою Н.Є. Із цього правочину убачаться, що ОСОБА_2, як дарувальник, безоплатно передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 72).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 маючи похилий вік - 82 роки, який ускладнився значними захворюваннями, неправильно сприймала умови договору дарування, зокрема, - передачу права власності та надання необхідної допомоги. ОСОБА_2 бажала передати своїй онуці, квартиру за вищевказаною адресою, але за умов довічного утримання (догляду) та у разі необхідності догляду за її сином, батьком ОСОБА_3

З таким висновком і погоджується колегія суддів апеляційного суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину немає істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України, а також з роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»,правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за обставинами, які зазначені вище.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372ц16.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, як людина похилого віку, за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_3 лише за умови довічного утримання. Укладаючи спірний договір, позивач помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України.

Згідно положень ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які представник відповідача посилається на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: