Справа № 515/1886/16-ц
Провадження № 2/515/79/17
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Сивоконь Т.І.

за участю секретаря Комерзан Л.І.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Татарбунарської РДА про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є її рідною онукою. Раніше вона проживала разом зі своєю матір'ю ОСОБА_3 та вітчимом ОСОБА_7. Рідний батько дитини загинув.

Мати неповнолітньої ОСОБА_6 не приділяє достатньої уваги доньці, фактично самоусунулась від її виховання, внаслідок чого 08.09.2016 року з метою проходження малолітньою ОСОБА_6 курсу психокорекції необхідного для мінімізації наслідків психологічних травм, рішенням комісії з питань захисту прав дитини Татарбунарської районної державної адміністрації від 08.09.2016 року №4, ОСОБА_3 було рекомендовано влаштувати доньку ОСОБА_6 до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації. На підставі заяви матері ОСОБА_3 та направлення служби у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації малолітня ОСОБА_6 з 13 вересня 2016 року тимчасово влаштована в центр соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації, в якому перебуває на теперішній час.

Окрім того, 06 вересня 2016 року Татарбунарським районним судом Одеської області вітчима ОСОБА_6 - ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тобто за вчинення насильства стосовно неповнолітньої ОСОБА_6, з якою він проживає однією сім'єю та пов'язаний спільним побутом.

19.09.2016 року СВ Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП України в Одеській області стосовно ОСОБА_7 внесено відомості до ЄРДР за №00000445 за фактом розбещення неповнолітньої ОСОБА_6 за ст.156 ч.2 КК України.

Постійний психологічний тиск на малолітню ОСОБА_6 призвів до того, що вона категорично відмовляється повертатися до матері, однак виявляє бажання проживати з бабусею, яка фактично здійснює виховання дитини. А тому, приймаючи до уваги інтереси дитини та керуючись вимогами чинного Сімейного Кодексу України, позивачка звернулася до суду з даним позовом з вимогами про відібрання малолітньої ОСОБА_6 у її матері ОСОБА_3 без позбавлення її батьківських прав та визначити місце проживання малолітньої біля бабусі ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивачка та її представник посилалися на обставини, викладені в позовній заяві, як на підставу для звернення до суду та надали заяву про уточнення позовних вимог, відповідно якої просили лише визначити місце проживання ОСОБА_6 разом з бабусею ОСОБА_1.

Представник відповідачки у судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні, вважаючи їх необґрунтованими, так як відповідачка в повному обсязі виконує свої батьківські обов'язки щодо виховання неповнолітньої доньки, контролює її навчання, цікавиться її життям, але дійсно останнім часом між нею та донькою погіршилися стосунки, так як мати та сестра покійного її першого чоловіка погано впливають на доньку, а тому через це вона за рекомендацією служби у справах дітей, надала заяву, відповідно до якої дала згоду на влаштування дитини до центру соціально-психологічної реабілітації дітей в смт.Тарутине. Однак, відповідачка бажає, щоб дитина після реабілітації повернулася проживати в сім'ю, разом з нею та вітчимом.

Представник служби у справах дітей РДА у судовому засіданні пояснила, що звичайно дитина для повноцінного розвитку повинна проживати разом з матір'ю, однак, приймаючи до уваги, що на теперішній час дівчинка досягла 14-річного віку та, згідно вимог чинного сімейного законодавства сама в змозі вирішити з ким вона бажає проживати, тому існують всі підстави надати можливість дитині самій вирішити це питання, що в подальшому, у випадку, якщо неповнолітня все ж таки буде проживати разом з бабусею, не позбавлятиме права її спілкування з матір'ю.

Дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з копії листа Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області служби у справах дітей №01-35/551 від 21.09.2016 року (а.с.12), на підставі заяви матері ОСОБА_3 та направлення служби у справах дітей Татарбунарської РДА від 12.09.2016 року №01-35/524 малолітня ОСОБА_6 з 13 вересня 2016 року тимчасово влаштована в центр соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації.

Копією постанови Татарбунарського районного суду Одеської області від 06.09.2016 року (а.с.16) підтверджується, що ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, скоєного ним відносно його малолітньої падчерки ОСОБА_6

Згідно довідки, виданої виконкомом Татарбунарської міської ради №1938 від 07.11.2016 року (а.с.18), ОСОБА_1 мешкає одна по АДРЕСА_1.

На аркуші справі 73 міститься висновок Татарбунарської районної державної адміністрації про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з якого вбачається, що на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини Татарбунарської районної державної адміністрації від 17 січня 2017 року №1 з метою захисту прав та законних інтересів неповнолітньої дитини, Татарбунарська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 з бабусею ОСОБА_1 та вважає доцільним подовження терміну перебування дитини в Тарутинському ЦСПРД для закріплення позитивної динаміки налагодження стосунків з матір'ю.

Главою 4 підрозділу 1 розділу 2, статтями 31 - 32 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою, а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою.

За частинами 2- 4 ст.29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання…

Статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір'ю та батьком лише щодо місця проживання малолітньої дитини.

При цьому, в частині 3 статті 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до п.18 Постанови пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Також статтею 263 СК України передбачено, що спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статі 159 цього Кодексу.

Аналіз норм матеріального права свідчить про те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Під час розгляду справи судом встановлено, що неповнолітня ОСОБА_6 визначила місце свого проживання з бабусею ОСОБА_1.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто після відкриття провадження у справі, ОСОБА_6 досягла чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратила статус малолітньої особи та відповідно має право сама визначитися щодо свого місця проживання. В судовому засіданні ОСОБА_6 виявила категоричне бажання проживати разом з бабусею. Крім цього пояснила, що на час проживання її в сім'ї разом з матір'ю, вітчимом ОСОБА_7 та малолітньою звідною сестрою, між нею та вітчимом склалися дуже напружені, майже неприязні стосунки, він постійно її принижував, ображав, навіть намагався вчинити відносно неї розпусні дії, а тому влітку 2016 року, після того як вітчим скоїв відносно неї психологічне насильство, вона вимушена була звернутися за захистом до своєї бабусі і тітки по лінії покійного батька та перейшла проживати до бабусі, розповівши їй про стосунки з вітчимом. Потім, за заявою матері її було направлено до Тарутинського центру реабілітації, де вона перебуває та навчається до теперішнього часу. За час перебування там її постійно відвідують бабуся та мама, їх приїзду вона чекає, спілкується з ними добре, але все-таки бажає проживати разом з бабусею, та вважає, що з мамою вона зможе жити разом лише в тому випадку, коли її вітчим ОСОБА_7 залишить сім'ю та буде проживати окремо від них.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9, пояснила, що вона, як психолог Тарутинського центру реабілітації, доволі часто спілкується з неповнолітньою ОСОБА_6, яка з 13 вересня 2016 року по теперішній час перебуває у закладі, де і навчається та є ученицею 8 класу середньої школи. Дівчинка досить швидко призвичаїлася у центрі, доволі контактна, енергійна, товариська, у неї є багато друзів, однак вона нудьгує за домівкою. Під час спілкування з нею, ОСОБА_6 постійно висловлює бажання проживати в сім'ї з бабусею, категорично не бажає повертатися до мами, хоча в останній час у неї налагодилися з мамою стосунки, коли мама її відвідує, вони охоче спілкуються, дівчинка чекає як маминого так і бабусиного приїзду, але все-таки хоче проживати у бабусі, а з мамою поки що лише підтримувати стосунки і спілкуватися.

Щодо посилань сторони позивача на неправомірні дії вітчима ОСОБА_7 відносно неповнолітньої ОСОБА_6, та те що він схильний до психологічного насилля і вчинення протиправних дій, а також надання повідомлень про розпочате кримінальне провадження за фактом розбещення малолітньої ОСОБА_6, вказані докази не є належними, в розумінні ст.57 ЦПК України, оскільки містять інформацію про стосунки між вітчимом та його падчеркою, та не відображають відношення матері, відповідачки ОСОБА_3 до дитини, їхні стосунки, не мають правового значення для вирішення даної справи, і не підтверджують прояву агресії, насильства, фізичного або морального тиску з боку відповідачки відносно доньки.

Також не заслуговують на увагу посилання сторони відповідача на порушення прав неповнолітньої ОСОБА_6 з боку позивачки, шляхом використання праці неповнолітньої та надання витягу з кримінального провадження, розпочатого за даним фактом, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо встановлення винуватості вказаної особи, також суду не надано будь-яких інших доказів про притягнення позивачки до адміністративної чи кримінальної відповідальності з цього приводу.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Тобто, вирішуючи дану справу, суд приділяє увагу інтересам неповнолітньої ОСОБА_6, враховуючи її думку, яку вона категорично висловила в судовому засіданні про бажання проживати разом з бабусею, при цьому суд не погоджується з висновком комісії з питань захисту прав дитини Татарбунарської РДА, як органу опіки та піклування, який є рекомендаційним і недостатньо обґрунтованим, оскілки при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, враховуючи вимоги чинного цивільного та сімейного законодавства на засіданні комісії важливим було заслухати думку самої дитини, яка на той час набула статусу неповнолітньої особи, досягла чотирнадцятирічного віку та може вільно обирати собі місце проживання.

Отже, суд оцінивши всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дитини, враховуючи її особисту думку, вважав необхідним визначити місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_6 з її бабусею, оскільки це буде відповідати насамперед інтересам дитини. Однак, варто звернути увагу сторін, що таке рішення не позбавляє відповідачку належного їй права, як матері, брати участь в вихованні дівчинки, підтримувати з дитиною регулярні особисті стосунки і прямі контакти.

Суд вважає необхідним нагадати сторонам по справі, про їх прямий обов'язок виховувати дитину в дусі поваги, любові до своєї сім'ї та родини, піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан. Особисті амбіції та конфліктні відносини родичів не повинні негативно впливати на психологічний чи фізичний стан дівчинки, враховуючи вимоги Закону України «Про охорону дитинства», згідно ст.8 якого, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Керуючись ст.ст.160, 171, 263 СК України, ст.ст.10, 11, 58-60, 61, 209, 212-215, 218, 222-223,294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Татарбунарської РДА про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з бабусею ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Сивоконь