Справа № 446/2704/13 Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/783/2276/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шумської Н.Л.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 05 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 до Запитівської селищної ради, ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 05 лютого 2016 року до розгляду справи по суті заборонено відчуження земельної ділянки площею 0,1232 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, що перебуває у власності ОСОБА_2, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 виданого Кам'янка-Бузькою районною адміністрацією на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2005 р. ВСІ № 750444 за № 2201, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Вказану ухвалу оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати. Зазначає, що оскаржувана ухвала нічим не мотивована, а суд виходив з того, що є таке клопотання представника позивачів. Зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позов був поданий ще 13.11.2013 року, коли вже було рішення Апеляційного суду Львівської області, яким позивачам було відмовлено у праві власності на спірну земельну ділянку і підтверджено право апелянта на неї, а також були визнані законними всі акти, які стосувались набуття ним права на земельну ділянку. Зазначає, що оскаржувана ухвала грубо порушує його право власності на землю.

В судове засідання окрім відповідача ОСОБА_2, позивача ОСОБА_5 та представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, решта особи, що беруть участь у справі (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси одного із позивачів захищала представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача на підтримання апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, позивача ОСОБА_5 - в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 151-153 ЦПК України та задовольняючи заяву про забезпечення позову виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, а тому заяву слід задовольнити.

Згідно ч.1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, завданих злочином. Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов'язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов'язку вчиняти певні дії. Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на яке судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, може бути передано приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передане майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.

Відповідно до змісту п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно змісту п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналізуючи оскаржувану ухвалу в межах доводів апеляційної скарги та з врахуванням вказаних норм закону та їх роз'яснень, колегія суддів виходить з такого.

Як вбачається із виділених матеріалів цивільної справи, що надійшли на розгляд до апеляційного суду, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 заявлено позов до Запитівської селищної ради, ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на 2/3 земельної ділянки, що закріплена за будинком АДРЕСА_1, а саме на 0,08 га.; стягнення з Запитівської селищної ради та ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі 50000 грн.

Як вбачається, із матеріалів справи, пояснень сторін у суді апеляційної інстанції, між сторонами, що є власниками часток будинку АДРЕСА_1, дійсно виник спір з приводу земельної ділянки, що на даний час перебуває у приватній власності відповідача ОСОБА_2 та, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за вказаною ж адресою, при цьому даний позов не перший, який розглядається між сторонами (позовна заява а.с. 30-33; свідоцтво про право власності на будівлі а.с. 38, Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна а.с. 68-70; судові рішення у справі №336/2-1159/11 а.с. 57-64, 65-67.

З'ясовуючи, обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з клопотанням вимогам, колегія суддів вважає, що захід забезпечення вжитий судом відповідає предмету спору, оскільки стосується земельної ділянки, про визнання права власності на ідеальну частину якої заявлено одну із позовних вимог, відповідає вказаній позовній вимозі та не виходить за її межі. При цьому не слід зважати на те, що вимогу заявлено про визнання за позивачами не всієї земельної ділянки, а її частини, а захід вжитий стосовно ділянки вцілому, оскільки позов стосується ідеальної частки ділянки, що не виділена в натурі та вжиття вказаного заходу стосовно частини ділянки не може бути вжитий так як така частина, як окремий об'єкт, стосовно якого, зокрема, можуть вживатися і заходи забезпечення не виділявся.

Крім цього, ділянка, стосовно якої вжито заходів забезпечення належить саме відповідачу та відповідно такий захід впливає лише на його права, інтереси та не стосується інших осіб.

Крім цього, на думку колегії суддів, також, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду.

Так, зважаючи на те, що відповідач у будинку за вказаною адресою тривалий час не проживає, між сторонами тривалий час існує спір, - твердження позивачів про те, що відповідач має намір відчужити частину будинку та спірну ділянку слід вважати такими, що можуть відповідати дійсності (достатньо реальними) та відповідно такими, що свідчать про можливість невиконання можливого рішення суду про задоволення позову у частині першої вимоги чи утруднення його виконання у випадку відчуження спірної земельної ділянки відповідачем.

Відповідно вжиття заходу, про який просив у заявах один із позивачів (а.с. 42-43), а саме заборона відчуження спірної ділянки забезпечуватиме позов у частині першої вимоги, а саме забезпечуватиме від зміни власника та нівелюватиме загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у цій частині вимог.

Зважаючи на вірність обрання заходів забезпечення позову судом першої інстанції, відсутність, на думку відповідача, ґрунтовної мотивації оскаржуваного судового рішення, на переконання колегії суддів, не свідчить про незаконність чи необхідність скасування такої ухвали.

Що стосується доводів скарги про те, що спір між сторонами по суті вирішено та даний позов по суті є спробою затягнути виконання рішення суду у іншій справі, то такі не слід вважати обґрунтованими, оскільки даний позов, що розглядається є іншим по відношенню до вже розглянутого судом, хоч дійсно стосується тієї ж земельної ділянки, однак правові підстави вимог є іншими. Та даний позов не слід вважати штучно створеним з метою утруднення виконання рішення по іншій справі, а відображенням реального спору між сторонами, що не вирішений та існує між сторонами, про що йшлося вище.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення, ухвалу ж суду першої інстанції, як таку, що відповідає обставинам, що мають значення та постановлена з дотримання вимог закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 05 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

Н.Л. Шумська