Справа № 509/3442/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, 3-тя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Сіті» про стягнення авансу та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-тя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Сіті» про визнання дійсним попереднього договору та припиненням зобовязання,

В С Т А Н О В И В :

19 вересня 2016 року, представниця позивачки ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила в судовому засіданні, та в остаточній редакції якого від 17.01.2017 р. просила суд, стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь позивачки ОСОБА_1 аванс у розмірі 30000 дол. США, що становить 840000 грн. та судовий збір, мотивуючи це, укладеним між сторонами попереднього договору від 27.07.2016 р. щодо купівлі позивачкою житлового будинку та земельної ділянки за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Совіньйон», вул. Дальня, 33, загальною вартістю 680000 дол. США, продавцем якого виступав відповідач ОСОБА_2 від імені свого сина власника вказаного нерухомого майна ОСОБА_3, який у якості авансу отримав від позивачки 30000 дол. США, і за домовленістю сторін, вони зобовязались в майбутньому укласти договір купівлі-продажу в строк до 25.08.2016 р. Однак, після підписання попереднього договору, який представниця позивачки вважає нікчемним, позивачкою були виявлені суттєві недоліки в будівництві вказаного житлового будинку, через що вона відмовилися від придбання вказаного нерухомого майна зі стягненням з відповідача сплаченої нею вищевказаної суми авансу.

В судовому засіданні представниця позивачки за нотаріально-посвідченою довіреністю повністю підтримала уточнений позов в редакції від 17.01.2017 р., який просила задовольнити повністю.

Представниця відповідача ОСОБА_2 позов не визнала повністю з підстав його безпідставності і з мотивів викладених у запереченнях на позов, звернувшись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просила суд, визнати дійсним попередній договір від 27.07.2016 р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, припинити зобовязання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за попереднім договором від 27.07.2016 р. на суму 30000 дол. США, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір.

Представниця відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 позов не визнала повністю з підстав його необґрунтованості і просила задовольнити свій первісний позов.

Представниця 3-ої особи ТОВ «ОСОБА_4 Сіті» просила суд задовольнити первісний позов ОСОБА_1, мотивуючи законністю її позовних вимог щодо стягнення авансу і заперечувала проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим.

Заслухавши пояснення представника всіх сторін по справі та дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що первісний позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити повністю з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

У відповідності до умов ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі,в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 216-217 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У відповідності до приписів ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Статтею 627 ЦК України передбачено відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписи ст. 635 ЦК України передбачають, що попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направила другій стороні пропозицію про його укладення.

Виходячи з того, що попередній договір між сторонами нотаріально не посвідчений він є нікчемним правочином в силі ст. 220 ч. 1 ЦК України.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

У відповідності до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як зазначає ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 658 ЦК України передбачено право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Згідно із ст.ст. 655-657 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Приписами ст. 546 ЦК України передбачено виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання

Частиною 1 статті 570 ЦК України передбачено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 570 ЦК України, видно, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсний правочин, який не вчинено.

Не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

Згідно із ст.ст. 210 та 640 ЦК України не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

При чому, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України, згідно із п. 13 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено - не застосовуються щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210,640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясовувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У звязку з недодержанням вимог Закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218-220 ЦК України.

Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Суд встановив, що 27.07.2016 р., між сторонами по справі у приміщенні та за участю представниці ТОВ «ОСОБА_4 Сіті» ОСОБА_6 був укладений попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Совіньйон», вул. Дальня, 33, які належать ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого, як продавця діяв його батько відповідач ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, що підтвердили всі сторони процесу та представниця 3-ої особи ТОВ «ОСОБА_4 Сіті» ОСОБА_6, у присутності якої був укладений вказаний договір (а.с. 6,8,9).

Відповідно до умов зазначеного договору, відповідач ОСОБА_2, як представник продавця ОСОБА_3 зобовязався в майбутньому продати, а позивачка прийняти та оплатити в строк та на умовах, визначених в цьому договорі нерухоме майно і укласти з позивачкою, як покупцем договір купівлі-продажу (основний договір) в строк до 25.08.2016 р. за ціною 680000 дол. США. При чому, в рахунок оплати обєкта нерухомого майна, ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв грошву суму (аванс) у розмірі 30000 дол. США, що підтвердила його представниця в судовому засіданні.

У вказаному договорі мається рукописна примітка про те, що за домовленістю сторін, всі витрати по нотаріальній угоді, включаючи послуги нотаріуса сторони сплачують 50/50, оформлюючи угоду у вигляді договору дарування (а.с. 6 оборот аркуша).

В судовому засіданні представниця позивачки ОСОБА_1 показала суду, що після укладення вищевказаного попереднього договору і передачею ОСОБА_1 авансу у розмірі 30000 дол. США особисто ОСОБА_2, позивачка під час огляду зазначеного вище житлового будинку виявила суттєві недоліки будинку при його будівництві, у звязку з чим відмовилася від його покупки.

Суд з`ясував, що основний договір сторонами укладений не був, а тому, враховуючи не укладання сторонами основного договору купівлі-продажу, вказана вище сума у розмірі 30000 дол. США, на думку суду ж нічим іншим, як авансом.

Суд встановив, що сторони порушили форму попереднього договору, не посвідчивши його нотаріально, як того вимагають приписи вищевказаних норм Закону, встановлену як для попереднього, так і для основного договору.

Суд вважає, якщо основний правочин має бути укладений у письмовій нотаріальній формі, то й попередній договір підлягатиме нотаріальному посвідченню. Якщо основний договір підлягає державній реєстрації, то й попередній договір підлягатиме вказаній реєстрації.

Виходячи з того, що попередній договір між сторонами нотаріально не посвідчений він являється нікчемним правочином в силу ст. 220 ч. 1 ЦК України, а тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, так як він не породжує ні прав ні обовязків.

За правилами ст. 216 ЦК України нікчемний правочин породжує лише наслідки, які повязані з його недійсністю.

Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону (нотаріальне посвідчення), як було обумовлено сторонами у попередньому договорі , між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовились в майбутньому укласти такий договір, то передана позивачем відповідачу грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачці ОСОБА_1 у розмірі 831645 грн., що еквівалентно сумі авансу 30000 дол. США з врахуванням офіційного курсу НБУ станом на дату винесення рішення судом 17.01.2017 р. (1 дол. США = 27,7215 грн.), а не у розмірі 840000 грн., як просила у позові представниця позивачки ОСОБА_1, а тому позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню на суму 831645 грн.

В той же час, суд вважає необхідним у повному обсязі відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, в чиїх інтересах був поданий зустрічний позов його представницею з підстав його необґрунтованості та безпідставності позовних вимог, які суперечать нормам вищевказаних норм Закону з урахуванням приписів п. 13 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлених в зустрічному позові, які не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, а тому у суду відсутні жодні законні підстави для визнання вищевказаного попереднього договору від 27.07.2016 р. дійсним, а тим більш з припиненням зобовязання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за нікчемним попереднім договором від 27.07.2016 р. на суму 30000 дол. США шляхом безпідставного зарахування зустрічних однорідних вимог, які в розумінні викладених норм Закону не є однорідними і є нікчемними, як і попередній договір, з урахуванням обовязку ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 сплачений нею аванс на вищевказану суму 30000 дол. США у гривневому еквіваленті, як просила позивачка у своєму первісному позові.

Також, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки мають бути стягнуті понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 6890 грн., який був сплачений позивачкою за розгляд справи судом (а.с. 3).

Керуючись ст. ст. 10,11,57-60,88,130,174,208,209,213-215,224-226 ЦПК України, ст.ст. 202-204,208,209,216-217,220,236,546,570,627,635,638,640,651,655-658 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,

В И Р І Ш И В :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, 3-тя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Сіті» про стягнення авансу задовольнити частково ;

2.Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_2) аванс у розмірі 831645 грн. та судовий збір 6890 грн. ;

3.В задоволенні решти позову відмовити ;

4.В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-тя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Сіті» про визнання дійсним попереднього договору та припиненням зобовязання відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Гандзій Д.М.