У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ЗакропивнийО.В., розглянувши касаційні скарги державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» та Головного управління Держгеокадастру у Київській області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 6 листопада 2017 року у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (далі - ДП «НДВА «Пуща-Водиця») з позовом до ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що рішенням апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2014 року у справі № 2-2615/2011 частково задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора Києво-Святошинської району Київської області в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, ДП «НДВА «Пуща-Водиця» до Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинської району Київської області, 77 громадян про визнання недійсними та скасування рішень Софіївсько-Борщагівської сільської ради, записів про державну реєстрацію державних актів, витребування з незаконного володіння відповідачів на користь

ДП «НДВА «Пуща-Водиця» земельних ділянок загальною площею 35,726 га, ринковою вартістю 71 452 000 грн.

У подальшому, під час проведення перевірки відповідно до вимог

ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», з метою виявлення підстав представництва інтересів держави в суді, місцевою прокуратурою встановлено факт повторного незаконного вибуття земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, яку за заявою власника було поділено на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 й 17 березня 2017 року право власності на вказані земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_3, а в подальшому відчужено за договорами купівлі-продажу ОСОБА_2

Посилаючись на викладене й на те, що спірні земельні ділянки фактично повторно вибули з володіння держави поза волею власника, позивач просив витребувати їх із володіння ОСОБА_2 на підставі ст. 388 ЦК України на користь держави.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 5 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 6 листопада 2017 року, у задоволенні позову заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області та ДП «НДВА «Пуща-Водиця» відмовлено.

У касаційних скаргах ДП «НДВА «Пуща-Водиця» та Головне управління Держгеокадастру у Київській області просять ухвалені у справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність

застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ознайомившись зі змістом касаційних скарг та зі змістом оскаржуваних судових рішень слід дійти висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою й викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Також у ст. 123 Конституції України передбачено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури визначається законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 23, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ч. ч. 1, 2 ст. 45 ЦПК, відповідно до яких прокурор може звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України

від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 під представництвом прокуратурою України інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор указував на те, що порушення порядку передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_3, які пізніше були відчужені за договорами купівлі-продажу ОСОБА_2,

зачіпає інтереси держави, оскільки відбулося протиправне вибуття землі із державної власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилами ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України (далі -

ЗК України) встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної

частки (паю).

Судами встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку, а саме: на підставі договорів купівлі-продажу, які ніким не оскаржені й не скасовані, набула право власності на спірні земельні ділянки.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави, загалом є предметом регулювання

ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування ст. 1 Першого протоколу до Конвенції згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду»,

за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

При розгляді даної справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно

було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Тобто особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинно бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у

п. 10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених

ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Разом із тим, об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України.

Судами також встановлено, що належна ОСОБА_2 земельна ділянка мала цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а земельна ділянка, яку заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області просить витребувати, має інше цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, і право власності на неї підтверджується відповідними договорами.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, з урахуванням вищезазначених положень закону та встановлених обставин справи і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанції правильно зазначили про безпідставність посилання прокурора на рішення апеляційного суду

Київської області від 11 грудня 2014 року, ухвалене за результатами розгляду справи № 2-2615/2011, участі у розгляді якої відповідач ОСОБА_2 не приймала, врахувавши при цьому вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України, згідно з якою обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, надані у п. 7 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» про те, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Отже, висновки судів як першої, так і апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими.

Заступником керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області не доведено порушення інтересів держави, не доведено, що втручання держави в право на мирне володіння майном у цьому випадку є виправданим, що воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, тобто не доведено наявність об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Також заступником керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області не доведено належним чином як протиправності вибуття земельних ділянок із володіння держави, так і неправомірності дій відповідача та третьої особи у справі, які набули право власності на майно в рамках безоплатної приватизації землі та подальшого відчуження майна за договорами купівлі-продажу. Не доведено й те, що у разі задоволення позовних вимог прокуратури, заявлених в інтересах держави, буде дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними із втручанням держави в право на мирне володіння майном, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає

від втручання.

Доводи касаційних скарг не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для висновку, що судами були допущені порушення норм процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 3 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» та Головного управління Держгеокадастру у Київській області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 6 листопада 2017 року у справі за позовом заступника керівника

Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ О.В. Закропивний