АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/456/17 Справа № 204/4256/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Свистунова О.В.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради, про встановлення місця проживання дитини з матір'ю та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради, про встановлення місця проживання дитини з батьком, припинення виплати аліментів на утримання дитини, скасування заборгованості по аліментам та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення місця проживання дитини з батьком, припинення виплати аліментів на утримання дитини, скасування заборгованості по аліментам та стягнення аліментів, мотивуючи тим, що з 27 листопада 2004 року по 16 липня 2008 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.

Вказував, що від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживав разом з матір'ю, а він регулярно бачився з сином, сплачував аліменти, купував йому речі.

Зазначав, що з 2014 року відповідачка почала перешкоджати йому бачитись з сином, потім він став помічати, що син став неохайним, заляканим, почав скаржився на почуття голоду та те, що мати не приділяє йому належної уваги, у зв'язку з чим він звернувся до органу опіки та піклування для встановлення графіку участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, органом опіки було встановлено графік побачень з дитиною.

Посилаючись на те, що 01 січня 2016 роки син прийшов до нього додому щоб відзначити з ним свято Нового року та побувши у нього до 03 січня, відчувши любов та турботу, навідріз відмовилася повертатися додому до відповідачки, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком - ОСОБА_2; припинити право ОСОБА_3 на отримання аліментів на утримання сина, встановлених рішенням Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська від 16 липня 2008 року; визнати виконавчий лист, виданий Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська 16 липня 2008 таким, що не підлягає виконанню; звільнити ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментам на утримання сина ОСОБА_5 починаючи з 01 червня 2015 року і по день ухвалення рішення суду; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх її доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, прочинаючи з дня подання позову і до досягнення сином повноліття; стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

У червні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання дитини з матір'ю, посилаючись на те, що з 27 листопада 2004 року по 16 липня 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу син проживав разом з нею.

Вказувала, що сімейне життя з ОСОБА_2 у них не склалося, оскільки чоловік бив її, забороняв вчитися у вищому навчальному закладі, усіляко висміював той склад життя, що був їй близький і звичний, весь її час був присвячений дитині, яку вона виховувала, лікувала, намагалася його оздоровлювати та навчати, з сином має дуже довірливі стосунки.

Зазначала, що на теперішній час перебуває в новому шлюбі, у сина з її чоловіком, який є військовослужбовцем, стосунки теплі та дружні, дитина мешкала з ними і була щасливою, у сусідній квартирі мешкають її батьки, які завжди допомагали та піклувалися про онука, який після розлучення батьків потребував дуже пильної опіки, оскільки у нього було слабке здоров'я, ніколи у житті не забороняла спілкуватися сину з його батьком.

Посилаючись на те, що напередодні нового 2016 року відповідач забрав ОСОБА_5 у бабусі, його матері, і залишив на свята у себе, а згодом, коли пройшли канікули, син сказав, що буде жити у тата і перервав з нею та її батьками майже усяке спілкування, у характері хлопчика з'явились такі риси, як злість, зникла відвертість, він став приховувати те, що відбувається у його спілкуванні з батьком, який заборонив дитині навіть приймати від матері подарунки, дитина зломлена і боїться сказати зайве слово, просила суд ухвалити рішення, яким встановити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею ОСОБА_3

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровсика від 08 вересня 2016 року вказані вище позови були об'єднані в одне провадження (а.с.62-63).

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Встановлено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з його матір'ю ОСОБА_3

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, а його позов задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 27 листопада 2004 року по 16 липня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.84).

Від спільного проживання сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.25).

ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання сина, які стягуються з нього за рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2008 року та на підставі якого видано виконавчий лист та відкрите виконавче провадження (а.с.82,83,108).

Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради від 23 травня 2014 року №88 надано дозвіл ОСОБА_2 на періодичні побачення з його малолітнім сином, першу та третя суботу з 13.00 год. до 13 год.00 хв. неділі кожного місяця (а.с.80).

На теперішній час ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів.

Зараз син проживає разом з батьком у АДРЕСА_1.

Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі, а тому дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч.1 ст.61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради від 25 травня 2016 року №754, наданого за зверненням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради, діючи в інтересах дитини, вважає недоцільним проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_2 АДРЕСА_2 (а.с.176).

В обґрунтування вказаного висновку зазначено, що після розлучення батьків дитина мешкала разом з матір'ю. Мати не чинила перешкод у спілкуванні батька з сином.

Відповідно до інформації КЗО СЗШ №62, де навчається дитина, ОСОБА_3 займається вихованням сина, відвідує батьківські збори, хлопець завжди виглядає доглянутим. ОСОБА_2 у свою чергу батьківські збори не відвідував, успіхами сина у класного керівника не цікавився.

У січні 2016 року дитина виявила бажання мешкати разом з батьком, де на даний час і перебуває за адресою: АДРЕСА_3.

З того часу батько почав приймати участь у навчальному процесі сина. ОСОБА_5 перебуває у добрих стосунках з матір'ю, з нею спілкується, ходить у гості.

Згідно соціально-педагогічної характеристики сім'ї учня ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, складеної закладом освіти де навчається ОСОБА_5, до січня 2016 року вихованням ОСОБА_5 займалась мати. Вона відвідувала всі батьківські збори, підтримувала зв'язок із класним керівником, слідкувала за навчанням сина та допомагала у виконанні домашніх завдань.

ОСОБА_4 завжди приходив до школи охайно одягнений, мав акуратну зачіску і вигляд доглянутої дитини. Дуже дбайливо ставиться до своїх речей.

Батько ОСОБА_4 не відвідував батьківські збори, навчанням його у класного керівника, ні у початковій ні в середній школі, не цікавився.

Мати не забороняла ОСОБА_5 спілкуватися з батьком, не зважаючи на те, що після відвідин батька хлопчик починав вороже ставитися до матері.

У січні 2016 року ОСОБА_5 виявив бажання мешкати із сім'єю батька. Ця ситуація особливого впливу на поведінку та навчання хлопчика не зробила, за винятком того, що тепер до школи регулярно приходять і батько і мати ОСОБА_4, обоє контролюють його поведінку та навчання. ОСОБА_4 більше реагує на виховні заходи батька, побоюється його реакції. Під час бесід у присутності батька на запитання відповідає тільки тоді як подивиться на батька. У присутності матері поводить себе розкутіше та більш спокійно. Охоче спілкується з матір'ю в школі, біжить їй назустріч (а.с.178).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 районний суд, з огляду на обставини справи, вирішив цей спір з дотриманням норм міжнародного та національного права; всебічно й повно дослідив обставини справи та, взявши до уваги фактичний, емоційний, психологічний, матеріальний, віковий та медичний фактори, пропорційно й обґрунтовано оцінив відповідні інтереси та права кожної особи - як батьків, так і дитини, з урахуванням думки останньої, ухвалив рішення з дотриманням інтересів усіх учасників, найперше дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.ст.2,8 ЦПК України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В подальшому з урахуванням положень ст.160 СК України, місце проживання дитини визначається вже з урахуванням згоди дитини (з 10 років) та самої дитини (з 14 років).

Статтею 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч.4 ст.150 СК України батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 ст.155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч.2 ст.157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З аналізу зазначених вище норм вбачається, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов'язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини.

При вирішенні зазначеного спору про місце проживання дитини, колегія суддів виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо відповідального ставлення матері ОСОБА_3 до виконання своїх обов'язків, а також норми Конституції України та законодавства, що регулює ці питання.

Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст.33 Конституції України.

За Цивільним кодексом України (ст.29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

Положенням ч.1 ст.161 СК України передбачено вирішення спору щодо місця проживання дітей за відсутності згоди між батьками, у судовому порядку.

В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст.157 СК України ).

Згідно із ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мати дитини має постійне місце проживання, за яким характеризується тільки з позитивної сторони, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку своєї дитини, ознак психічного чи наркологічного захворювання в неї не виявлено (а.с.10,11,16).

В матеріалах справи міститься достатньо обґрунтований висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради від 25 травня 2016 року №754, яким встановлено недоцільність проживання дитини разом з батьком.

Крім того, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року №39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках.

Колегією суддів не встановлено, а ОСОБА_2 не доведено наявність виняткових випадків та підстав для розлучення дитини з матір'ю.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в частинах 1,2 ст.155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Позивачем ОСОБА_5 не надано належних доказів переважного права проживання малолітнього сина з ним, доказів, які б підтверджували, зокрема, грубе поводження матері з дитиною, прищеплення йому матір'ю поганих звичок, відсутність нагляду за сином з боку матері та ін.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд не врахував його пояснень, усіх обставин справи та не взяв до уваги висновок вчителя-методиста СШ№135 Індустріального району м.Дніпропетровська ОСОБА_7 від 24 червня 2016 року не відповідають дійсності та є необґрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на недоцільність висновку органу опіки та піклування до уваги не приймаються, оскільки він наданий у відповідності до вимог чинного законодавства та не був оскаржений ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що задовольнивши позов ОСОБА_3 та визначивши місце проживання сина з матір'ю суд не врахував те, що ОСОБА_3 може заявити позов про відібрання дитини, не заслуговують на увагу.

Крім того, оскаржуване ОСОБА_2 рішення суду повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеному в постанові від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16, який в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

На підставі викладеного судова колегія не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Свистунова О.В.