Справа №488/4444/14-ц 10.01.2017 100117 10.01.2017
Провадження №22-ц/784/101/17 Головуючий по 1 інстанції: Селіщева Л.І.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду: Яворська Ж.М.
УХ В А Л А

Іменем України

10 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2014 року за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний Банк» ( далі - ПАТ« ПУМБ») до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

20 серпня 2014 року ПАТ «ПУМБ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 17 квітня 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №5364742, згідно якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі 27000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.9% річних на строк до 17 квітня 2017 року.

Між тим, відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 10 серпня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 14 445.46 доларів США, яка складається з 12981.15 доларів США - заборгованості за кредитом, 987.98 доларів США - заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом, 206.33 долари США сума пені за порушення строків виконання зобов'язань, 270 доларів США - сума штрафів за порушення п.п.4.3.2-4.3.6 кредитного договору, сума штрафів за порушення відповідачем обов'язків щодо поновлення дії договору страхування 20262 грн. 10 коп.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 175.46 доларів США, з яких 12981.15 доларів США заборгованість за кредитом, 987.98 доларів США заборгованість за непогашеними відсотками, 206.33 доларів США пеня та 20262 грн.10 коп. штрафу за порушення обов'язків щодо поновлення дії договору страхування. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, що мають суттєве значення для прийняття рішення та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи частково вимоги ПАТ «ПУМБ» дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про наявність підстав для дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором в зв'язку з порушенням відповідачем умов договору та норм матеріального права та стягнув на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 175.46 доларів США та штраф за порушення обов'язків щодо поновлення дії договору страхування у розмірі 20 262 грн.10 коп. При цьому, вважаючи стягнення пені у розмірі 206.33 долари США та штрафу за порушення обов'язків, передбачених п.п. 4.3.2-4.3.6 кредитного договору у сумі 270 доларів США подвійною відповідальністю за одне і теж саме порушення, відмовив у стягненні вищевказаного штрафу.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 17 квітня 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ«ПУМБ», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №5364742 за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 27000 доларів США з цільовим призначенням споживчі потреби на розсуд позичальника, а останній зобов'язався сплатити проценти за користування кредитом 12.9% річних та повернути кредит в порядку та у строки, обумовлені цим договором ( п.1.1,1.3 договору).

Кредит надано позичальникові строком до 27 квітня 2017 року. Протягом цього строку позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені цим договором ( п.1.4).

Відповідно до ст.3 кредитного договору, зокрема п.3.1.2 проценти за користування кредитом розраховуються виходячи з залишку заборгованості за кредитом на початок кожного розрахункового періоду згідно з графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим в додатку №1, протягом всього строку кредитування, починаючи з дня укладання договору ( включаючи цей день) по день повного погашення заборгованості за кредитом ( не враховуючи цей день). Проценти розраховуються виходячи з 360 днів у році та нараховуються щоденно. Проценти за користування кредитом повинні сплачуватися позичальником в строки передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим в додатку №1, який підписується сторонами та є невід'ємною частиною цього договору.

Право Банку на дострокове повернення всього кредиту або частини кредиту разом із розрахованими процентами, пенею у випадку затримання позичальником сплати частини кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом порівняно з умовами цього договору на 1 календарний місяць,несплата позичальником більше однієї виплати за цим договором, яка перевищує п'ять відсотків від суми кредиту та інше, передбачено п.3.5.7 кредитного договору.

Оскільки починаючи з січня 2014 року відповідач припинив виконання грошового зобов'язання, Банк скористався наданим йому правом дострокового повернення всього кредиту разом із розрахованими процентами ( п.3.5.7,3.5.8).

У липні 2014 року на адресу відповідача позивачем була направлена вимога про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом, яку останній отримав 05 липня 2014 року. Проте у визначений позивачем термін не пізніше 30 календарних днів з дня її отримання вказану вимогу Банку він не виконав.

Не виконання позичальником вимог Банку про дострокове повернення всієї суми надає останньому право розпочати стягнення суми заборгованості за цим договором у судовому порядку ( п.5.3.8) ( а.с.23,24).

Крім того, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а відтак вся сума кредиту підлягає поверненню позичальником .

Згідно з наданим до суду розрахунком заборгованість за кредитним договором станом на 10 серпня 2014 року склала 13 969.13 доларів США, з яких 12981.15 доларів США - заборгованості за кредитом, 987.98 доларів США - заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом, 206.33 долари США сума пені за порушення строків виконання зобов'язань, 270 доларів США - сума штрафів за порушення п.п.4.3.2-4.3.6 кредитного договору та 20262 грн.10 коп. сума штрафів за порушення відповідачем обов'язків щодо поновлення дії договору страхування.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції, відповідач вказує на те, що суд не з'ясував яким чином виникла заборгованість за основним боргом, оскільки за його підрахунками борг становить приблизно 8 000 доларів США.

При укладання кредитного договору сторонами було погоджено графік погашення кредиту, з якого вбачається, що позичальник щомісячно з 17 числа поточного місяця по 16 число наступного місяця повинен сплачувати певну суму, яка складається з розміру частини кредиту та суми процентів, що підлягають сплаті у відповідну дату.

Згідно з наданим до суду розрахунком по кредиту позичальником виконувалися умови кредитного договору в строк до 17 січня 2014 року, після чого сплата щомісячного платежу як по тілу кредиту, так і по процентам була припинена.

Таким чином, заборгованість за кредитом та процентами, яку просить стягнути позивач виникла з 17 січня 2014 року. Суму простроченої заборгованості за кредитом становлять суми щомісячних платежів з 17 січня по 17 липня 2014 року та сума кредиту, яка підлягає стягненню достроково, а всього 12981.15 доларів США; сума заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами за період з 17 грудня 2013 по 10 серпня 2014 року становить 987.98 доларів США.

Відповідно до п.5.2 кредитного договору, у разі порушення строків виконання зобов'язань з повернення кредиту та/ або сплати процентів за користування кредитом, відповідач зобов'язаний сплатити на вимогу банка пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожен день прострочення.

Із наданого Банком розрахунку вбачається, що прострочена сума по кредиту та процентам, на яку нараховується пеня, виникла з 17 грудня 2013 року, оскільки щомісячний платіж за користування кредитними кошами було сплачено з порушенням строків сплати, а саме: за тілом кредиту 18 та 20 грудня 2013 року, а по процентам 18 та 23 грудня 2013 року.

Такі обставини сприяли нарахуванню позивачем пені за період з 18 грудня 2013 року по 10 серпня 2014 року у розмірі 206.33 доларів США., тобто в межах річного строку позовної давності.

Отже, долучений до справи Банку розрахунок заборгованості узгоджується зі змістом договору та ґрунтується на матеріалах справи. Усі нарахування, зазначені у розрахунку заборгованості, є прозорими, простими для сприйняття та такими, що не потребують будь-яких спеціальних знань для їх сприйняття та аналізу.

А відтак, доводи апеляційної скарги проте, що суд першої інстанції не розібрався у виникненні основної суми боргу та правомірності нарахування процентів не заслуговують на увагу. Свого ж розрахунку та відповідних відомостей про сплату позичальником коштів в рахунок виконання кредитних зобов'язань, які спростовували б наданий позивачем розрахунок відповідач не надав, а тому вказані суми підлягають стягненню на користь ПАТ «ПУМБ».

Надана відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення довідка про стан та історію заборгованості за кредитним договором не може бути прийнята як належний доказ, оскільки не містить ні підпису особи, яка видавала таку довідку, ні печатки банківської установи ( а.с.59).

Для забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, відповідачем за договором іпотеки передано нерухоме майно - двокімнатна квартира АДРЕСА_1

17 квітня 2007 року між ВАТ НАСК «Оранта» та ОСОБА_4 було укладено договір добровільного страхування майна фізичної особи, яке є предметом іпотеки №671 ( а.с.9-1017-21).

Страхування позичальником або іншою особою ( та надання Банку відповідних доказів такого страхування) за свій рахунок та на користь банку ( як вигодонабувача) майна, яке буде передано банку в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, передбачено п.2.1.4 кредитного договору.

Протягом строку дії кредитного договору щорічно, до дати закінчення періоду страхування, за який сплачено страховий платіж, позичальник зобов'язаний поновлювати дію договорів страхування, укладання яких передбачено цим Договором, на умовах попереднього погодження з банком та на підтвердження виконання умов цього пункту позичальник зобов'язаний до дати закінчення періоду страхування, за який сплачено страховий платіж, надавати банку, по одному оригінальному примірнику цих договорів страхування, а також документ, що підтверджує сплату страхових платежів в повному обсязі за період, на який було поновлено дію договору страхування ( п.4.3.1 кредитного договору).

За кожен випадок порушення позичальником обов'язків щодо поновлення дії договорів страхування, передбачених пунктом 4.3.1 договору, позичальник зобов'язаний сплатити на вимогу банку на його користь штраф у розмірі 10% від мінімальної страхової суми, на яку згідно з вимогами зазначеного пункту договору має бути укладено договір страхування ( п.5.4).

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем було порушено вимоги п.4.3.1 кредитного договору - оригінальний примірник договору страхування предмету іпотеки, а також документ, що підтверджує сплату страхових платежів в повному обсязі за період, на який було поновлено дію договору страхування не надав, а відтак Банк вірно нарахував штраф за невиконання умов страхування предмету іпотеки у розмірі 20 262 грн.10 коп.

Суд першої інстанції, з врахуванням обставин даної страви, дійшов вірного висновку про обґрунтованість і цих вимог Банку.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету ( далі - Декрету) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет).

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором повинно бути у гривнях є безпідставними та не узгоджуються з вимогами частини другої статті 533 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-1680цс16 від 10 лютого 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

В силу вимог ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

А тому, посилання на те, що даний кредитний договір та іпотечний договір, в зв'язку з істотною зміною обставин на валютному ринку, є недійсними не заслуговують на увагу, оскільки такі вимоги ОСОБА_4 в суді першої інстанції не заявлялися, предметом розгляду не були і оцінка таким доводам судом не надавалася.

Доказів зміни умов договору, а саме підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, матеріали справи не містять та судом не встановлено, що спростовує доводи апелянта про вчинення таких дій Банком та зміну, в зв'язку з цим, договору в цій частині, що впливає на його( відповідача) права та обов'язки.

За правилами ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позичальник, підписавши даний кредитний договір погодився з умовами цього договору ( в тому числі з умовами, які передбачають дострокове стягнення всієї суми кредиту у випадку порушення умов договору), виконував зобов'язання належним чином до січня 2014 року, а тому, твердження в апеляційній скарзі про те, що вимога про дострокове стягнення суми кредиту змінює його права та обов'язки не заслуговують на увагу.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому її слід відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

Рішення суду в частині відмови у стягненні штрафу сторонами не оскаржувалося, а тому в апеляційному порядку не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М.Базовкіна

Т.Б.Кушнірова