Номер провадження: 22-ц/785/8592/17
Номер справи місцевого суду: 495/9479/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 адвоката Шабанова В.М.,

представника ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації,

встановила:

01 грудня 2016 року позивач, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, в якому просила суд: зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_8 не чинити перешкод у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення їх з цього будинку, без надання іншого житлового приміщення.

Свої вимоги мотивувала тим, що її неповнолітній син, в інтересах якого вона діє, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, (далі - спірний житловий будинок) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Проте, ані вона, ані її син не мають можливості користуватися вказаним спірним житловим будинком, оскільки там проживають відповідачі.

Посилаючись на те, що звільнити житло у добровільному порядку та виселитися відповідачі відмовляються, просила її вимоги задовольнити.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, були задоволені.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_8 не чинити перешкод ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у користуванні спірним житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_8 зі спірного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якого діє позивачка, є власником спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.6), а тому відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати від відповідачів усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю. 20.11.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №2247, неповнолітній ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_12 у вигляді спірного житлового будинку.

Після прийняття спадщини, ОСОБА_7 зареєстрував своє право власності на спірний житловий будинок у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 не має можливості користуватися вказаним житловим будинком, оскільки в ньому проживають відповідачі, які у добровільному порядку відмовляються виселитися з нього, чим порушуються його права власності на житло.

З цих підстав та у відповідності до ст. 391 ЦК України, згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Що стосується заперечень відповідачів проти позовних вимог, з посиланням на те, що вони є добросовісними набувачами спірного житлового будинку, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими і безпідставними, з огляду на наступне.

Так, із матеріалів спадкової справи № 115/2013, яка була надана за запитом суду з Білгород-Дністровської районної нотаріальної контори щодо майна ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, вбачається, що за реєстровими №2247, 2248 та 2251 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що мешкає в АДРЕСА_3

В перелік спадкового майна входить: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 право на земельну частку (пай) у землі, що перебуває в колективній власності КСП «ім. Леніна», розміром 5,2 в умовних кадастрових га; а також право на майновий пай в структурі вартості майна КСГП СК «Шаболат» (л.с.92).

Крім того, в матеріалах спадкової справи міститься лист №1283 від 13.07.2016 року, виданий КП «Білгород-Дністровське БТІ», згідно якого власником житлового будинку АДРЕСА_5 (спірний житловий будинок) була ОСОБА_3 (відповідач у справі) на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.08.2013 року про визнання мирової угоди у цивільній справі № 495/5725/13-ц, зареєстрованої реєстраційною службою Білгород-Дністровського МУЮ 14.08.2013 року (а.с.69).

Так, вказаною ухвалою суду була визнана мирова угода, укладена 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 (л.с.74-75), яка була скасована ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.10.2014 року (л.с.78).

В подальшому, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_11 про стягненнясуми боргу були залишені без розгляду (а.с.79-80).

Більше того, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.06.2012 року, разом з ухвалою про виправлення описки в ньому, згідно яких встановлено факт прийняття ОСОБА_11 спадкового майна, що складається зі спірного житлового будинку, майнового паю у розмірі 14995,73 грн. пайового фонду СК «Шаболат» в с.Шабо Білгород-Дністровського району, згідно свідоцтва про майновий пай в СК «Шаболат», що відкрилось після смерті - ОСОБА_14 та визнано за ОСОБА_11 право власності на вказане майно (а.с.70-71,76-77).

Надалі, як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2015 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено заочне рішення, яким скасовано державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_11.

Додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.11.2015 року, доповнено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.09.2015 року та скасовано державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_3 (а.с.82-86).

Таким чином, право власності на спірний житловий будинок на теперішній належить неповнолітньому ОСОБА_7, представником якого вступає його мама - ОСОБА_5

У відповідності до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Крім того, суд першої інстанції правомірно і обгрунтовано вказав, що згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-2010цс16, а також відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

З огляду на викладене, та враховуючи набуте у встановленому чинним законодавством право власності неповнолітнього ОСОБА_15 на спірний житловий будинок, а також той факт, що відповідачі перешкоджають позивачу користуватися ним, не мають жодних правових підстав для проживання у ньому, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про доведеність та правомірність заявлених позовних вимог ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7

У зв'язку з цим, суд в законному порядку зобов'язав відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_8 не чинити перешкод позивачу у користуванні спірним житловим будинком, шляхом виселення їх із нього, без надання іншого житлового приміщення.

З цих підстав, посилання відповідачів на ст. 109 ЦК України, згідно якої їх виселення можливо лише з наданням іншого житлового приміщення, є безпідставним, оскільки вони підлягають виселенню на підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, без надання іншого житлового приміщення.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що вона сплатила кошти за спірний житловий будинок колишньому його власнику ОСОБА_11, а тому позовні вимоги є необгрунтованими, то вони не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог по даній справі, а можуть бути підставою для вирішення питання щодо повернення цих коштів, у тому числі в судовому порядку.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги та його представника про те, що окрім неповнолітнього ОСОБА_7 спадщину прийняли інші спадкоємці, які на час відкриття спадщини були неповнолітніми, у тому числі ОСОБА_11 та її молодша сестра ОСОБА_16, які є доньками спадкоємця ОСОБА_12

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що на даний час єдиним власником спірного нежитлового будинку є саме позивач ОСОБА_7, в інтересах якого виступає його мама - ОСОБА_5

З підстав викладеного, також є необгрунтованими доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про незаконність встановлення факту батьківства спадкодавця ОСОБА_12 відносно неповнолітнього позивача ОСОБА_7, оскільки судове рішення про встановлення цього факту набрало законної сили і на даний час є чинним, а тому підлягає виконанню на всій території України.

При цьому колегія суддів зазначає, що у разі, якщо в подальшому буде встановлено право власності на спірний житловий будинок також за іншими особами, дані обставини можуть бути підставою для перегляду оскаржуваного рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів ата вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України, яким є Верховний Суд.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра

Повне судове рішення складено 22.12.2017 р.