Справа № 344/5514/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1604/2017
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

суддів Максюти І.О., Мелінишин Г.П., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою представника Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухваленого суддею Мелещенко Л.В. 20 жовтня 2016 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого складений 24 жовтня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась із зазначеним позовом до Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 19 серпня 2013 року працювала юрисконсультом юридичної служби Івано-Франківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». 30 квітня 2015 року звільнилася з роботи за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). Однак, при звільненні відповідачем з нею не проведений розрахунок. Остаточний розрахунок з нею проведено 04 лютого 2016 року. Станом на 08.12.2015 року заборгованість відповідача перед нею по заробітній платі становила 2582,69 грн. Посилаючись на порушення вимог трудового законодавства, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 травня 2015 року по 04 лютого 2016 року в сумі 14128,40 грн. (а.с.1-2).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 травня 2015 року по 04 лютого 2016 року у сумі 13905,32 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат з відповідача в дохід держави.

В апеляційній скарзі представник ДП «Центр державного земельного кадастру» посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції ухвалено рішення на підставі довідки, виданої особою без належних повноважень, та жодним чином не перевірено повноваження підписанта, чим було порушено норми ст.ст.58, 59, 179, 185 ЦПК України та призвело до ухвалення рішення суду на підставі документів, які не можна вважати належними та допустимими доказами по справі. Також ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що до вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків виплати підлягає застосуванню трьохмісячний строк, питання щодо поновлення якого позивачем не ставилось. Визначена позивачем в позовній заяяві сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні мала б бути співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі, що не була виплачена. Отже, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком.

Просив рішення суду першої інстанції скасувати, застосувати позовну давність до позовних вимог про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі.

Вислухавши позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є не обгрунтованою, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково та стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з положення частини першої статті 233, статті 117 Кодексу законів про працю України, вважаючи, що позовну заяву подано в межах встановленого законом строку, стягнув середній заробіток за увесь час затримки розрахунку.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала з 19 серпня 2013 року по 30 квітня 2015 року на посаді юрисконсульта юридичної служби Івано-Франківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (а.с. 3-7, 26-28, 43-44).

Згідно наказу № 20-к від 30 квітня 2015 року позивача звільнено з роботи за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.8).

Із довідок про заборгованість по заробітній платі ДП «Центр державного земельного кадастру» перед ОСОБА_1 встановлено, що вона дійсно працювала на посаді юрисконсульта юридичної служби, середньоденна заробітна палата становила 74,36 грн (а.с. 12).

Заборгованість по заробітній платі станом на квітень 2015 року становила 2582,69 грн (а.с.9).

Згідно виписки по рахунку, 04 лютого 2016 року позивачу виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 2582,69 грн (а.с.10-11).

Таким чином, оскільки виплата заборгованості по заробітній платі (повний розрахунок) мала місце 04.02.2016 року (а.с.11), а ОСОБА_1 звернулася до суду 28 квітня 2016 року, тобто протягом тримісячного строку з дня, коли відповідач здійснив виплату всіх належних позивачу при звільненні сум, то строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України нею пропущений не був (а.с.1-2).

Виходячи із наведеного, суд першої дійшов правильного висновку, що позовну заяву про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні подано в межах встановленого законом строку, оскільки такий строк слід обчислювати з дня, наступного за днем здійснення повного розрахунку.

Такі висновки суду відповідають нормам матеріального права.

Відповідно до положень ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.117 КзПП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

За весь час затримки розрахунку з наступного дня після звільнення, тобто з 01 травня 2015 року по день фактичної виплати заробітної плати підлягає стягненню з відповідача середній заробіток на користь ОСОБА_1

Встановивши, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 не провів виплату всіх сум, що належали їй при звільненні, суд першої інстанції з врахуванням обставин справи та вищенаведених вимог закону, дійшов обґрунтовано висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати та середньомісячної заробітної плати, здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про пропущений строк позовної давності є безпідставними, оскільки невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У відповідності до ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в тримісячний строк, перебіг якого починається з наступного дня після проведення зазначених виплат, незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Таким чином, невиплата всіх сум, що належать позивачу від підприємства, є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цих сум, оскільки вимоги звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права (правова позиція ВСУ у справі № 6-788цс16 від 14.12.2016р.)

Виходячи із наведеного, середній заробіток за час затримки розрахунку ОСОБА_1 слід нараховувати з 01.05.2015 року по 04.02.2016 року (день фактичного розрахунку).

З 15 травня 2015 року по 29 грудня 2015 року позивач отримувала допомогу по безробіттю, що вбачається із копії трудової книжки (а.с.6-7) та даних про виплати, наданих позивачем суду апеляційної інстанції.

При тому законодавством не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Посилання апелянта щодо зменшення розміру компенсації за час затримки розрахунку з огляду на принцип співмірності не приймається судом, оскільки частину третю статті 117 КЗпП України виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-15 «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», а виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законодавством не передбачено жодних підстав для його зменшення.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про недопустимість довідки про середній заробіток позивача, оскільки альтернативного розрахунку апелянтом не представлено і розрахунок, наведений судом першої інстанції, не спростовано.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383,384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено 22 грудня 2017 року.

Судді: І.О. Максюта

Г.П. Мелінишин

Р.Й. Матківський