ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9162/17
провадження № 2/753/4904/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2017 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Шклянки М.П.

при секретарі Галян Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Інститут транспорту нафти» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання відсутніми прав, -

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Інститут транспорту нафти» в особі генерального директора ОСОБА_4 в травні 2017 року звернулося до суду з позовом про визнання відсутнім права ОСОБА_2 на здійснення повноважень та функцій генерального директора ПАТ «Інститут транспорту нафти» з 08 липня 2016 року та визнання відсутнім прав ОСОБА_3 на здійснення повноважень голови наглядової ради ПАТ «Інститут транспорту нафти» з 08 липня 2016р.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після припинення повноважень ОСОБА_2, як генерального директора ПАТ «Інститут транспорту нафти», та ОСОБА_3, як голови Наглядової ради ПАТ «Інститут транспорту нафти», останні незаконно продовжують виконувати повноваження посадових осіб Товариства та, користуючись наявністю недостовірних відомостей про керівника ПАТ «Інститут транспорту нафти» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, всіляко перешкоджають законному керівництву Товариства у реалізації їх повноважень з управління Товариством.

В судовому засіданні 11.12.2017р. представником ПАТ «Інститут транспорту нафти» ОСОБА_5 подано заяву про виправлення технічної описки в прохальній частині позовної заяви, в частині дати, з якої слід припинити повноваження ОСОБА_3, а саме: у п. «3» позовної заяви замість «08.07.2016р.» слід читати «28.04.2016р.».

В решті позовних вимог представники позивача позов підтримали, просили його задовольнити

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала. До матеріалів справи додано письмові заперечення проти позову.

Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 квітня 2016 року відбулися чергові загальні збори акціонерів ПАТ «Інститут транспорту нафти», рішенням яких серед інших питань було припинено повноваження наглядової ради у складі: ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та обрано наглядову раду у наступному складі: ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, Компанія «Венечі Холдінг Лімітед» (протокол № 22).

08 липня 2016 року відбулися позачергові загальні збори акціонерів ПАТ «Інститут транспорту нафти», рішенням яких серед інших питань було припинено повноваження наглядової ради у складі: ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, Компанія «Венечі Холдінг Лімітед».

Рішенням новообраної наглядової ради ПАТ «Інститут транспорту нафти» від 08 липня 2016 року припинено повноваження генерального директора ПАТ «Інститут транспорту нафти» ОСОБА_2 та інших членів Дирекції. Обрано генеральним директором ПАТ «Інститут транспорту нафти» ОСОБА_4, а також припинено повноваження осіб, які мають право вчиняти дії від імені ПАТ «Інститут транспорту нафти» без довіреності, у тому числі підписувати договори (протокол № 1).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15 листопада 2016 року у справі № 910/9567/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 лютого 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 18 травня 2017 року, визнано недійсним з моменту прийняття рішення чергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Інститут транспорту нафти», оформлене протоколом № 22.

Таким чином рішення загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2016 року, оформлені протоколом № 22 про обрання ОСОБА_3 до складу наглядової ради не створює жодних правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю з дати їх прийняття - 29 квітня 2016 року.

За офіційною інформацією, наведеною на сайті Агентства розвитку інфраструктури фондового ринку (smida.gov.ua) - повноваження ОСОБА_3 припинено 28 квітня 2016 року (за день до проведення загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2016 року) на підставі його заяви.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2017 року у справі № 910/12807/16, залишеною в силі постановою Вищого господарського суду України від 13 липня 2017 року, рішення позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Інститут транспорту нафти», оформлені протоколом від 08.07.2016 року визнано недійсними.

У постанові Київського апеляційного господарського суду від 18 січня 2017 року дати недійсності рішення загальних зборів від 08 липня 2016 року не визначено.

Відтак, оскільки, наглядова рада, обрана на загальних зборах 08.07.2016р., втратила свої повноваження з дати набрання законної сили постанови Київського апеляційного господарського суду, а саме: з 18 січня 2017 року, а не з моменту свого обрання на посаду, всі рішення, прийняті даним складом наглядової ради в період з 08 липня 2016 року до 17 січня 2017 року включно є легітимними та правомірними.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2017 року у справі № 761/41763/16-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання незаконним звільнення з роботи та скасування рішення наглядової ради від 08 липня 2016 року (протокол № 1).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 листопада 2017 року прийнято відмову представника ОСОБА_2 від позову про визнання недійсним звільнення з посади та рішення наглядової ради від 08.07.2016р. про припинення його повноважень, у зв'язку з чим рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2017 року скасовано, а провадження у справі № 761/41763/16-ц - закрито.

Відповідно до частини 3 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Таким чином, суд враховує, що станом на день ухвалення рішення суду у справі є чинним рішення наглядової ради від 08 липня 2016 року, яким припинено повноваження генерального директора ПАТ «Інститут транспорту нафти» ОСОБА_2 та обрано генеральним директором ПАТ «Інститут транспорту нафти» ОСОБА_4 (протокол № 1).

Судом при ухваленні рішення також враховується, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2016 року у справі № 753/13207/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року, ОСОБА_4 було поновлено на посаді генерального директора ПАТ «Інститут транспорту нафти».

Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд також бере до уваги, що рішенням позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Інститут транспорту нафти» від 17 лютого 2017 року повторно припинено повноваження ОСОБА_2, а ОСОБА_4, повторно обрано генеральним директором ПАТ "Інститут транспорту нафти».

Доказів визнання недійсним вказаного рішення загальних зборів у встановленому законом порядку суду сторонами не надано.

Доводи про наявність у ОСОБА_2 повноважень генерального директора ПАТ «Інститут транспорту нафти» у зв'язку з наявністю трудового контракту від 13.05.2016р. терміном дії до 13.05.2021р. на увагу не заслуговують.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Отже, мають бути присутні дві обставини (факти): звільнений працівник повинен бути посадовою особою та повинно відбутись припинення його повноважень.

Суд, звертає увагу на те, що норму ч.1 ст. 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 року №1255- VІІ. Вказаний Закон №1255-VІІ набрав чинності 01.06.2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, директорів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства.

Слід зазначити, що п.5 ст. 41 був долучений до КЗпП України згідно з Законом №1255- VІІ, прийняття Закону №1255- VІІ обумовлене нагальною потребою у вдосконаленні законодавчих актів, що регулюють припинення повноважень та звільнення виконавчих органів, юридичної особи та посилення їх матеріальної відповідальності і відповідно не можуть бути застосовані для звільнення інших працівників юридичної особи, окрім працівників які входять до її виконавчих органів.

На підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що повноваження ОСОБА_2 як генерального директора ПАТ «Інститут транспорту нафти» припинились 08 липня 2016 року.

Повноваження ОСОБА_3 як голови наглядової ради ПАТ «Інститут транспорту нафти» припинились 28 квітня 2016 року на підставі його власної заяви, оскільки наступне після припинення повноважень рішення загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2016 року, оформлене протоколом № 22, про обрання ОСОБА_3 до складу наглядової ради визнано недійсними з моменту прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи, у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України станом на день ухвалення рішення суду міститься інформація про ОСОБА_2 як про керівника ПАТ «Інститут транспорту нафти», незважаючи на чинні рішення органів управління Товариства про припинення його повноважень, а також рішення суду про поновлення на посаду ОСОБА_4

Внесення змін до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та відображення достовірної інформації про керівника ПАТ «Інститут транспорту нафти» є неможливим у зв'язку з заходами забезпечення позову, встановленими ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2017 року про забезпечення позову в адміністративній справі № 826/13871/16, якою заборонено вносити будь-які зміни до відомостей про ПАТ «Інститут транспорту нафти», що відображуються у реєстрі юридичних осіб.

При цьому два інших заходи забезпечення позову у цивільній справі № 755/18211/16-ц та цивільній справі № 755/3501/17 про заборону вчинення будь-яких дій стосовно внесення змін до відомостей про ПАТ "Інститут транспорту нафти" у державному реєстрі юридичних осіб - скасовано ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 28.02.2017р. та від 10.04.2017р.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Частиною 4 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи, у тому числі, під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Однак третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Таким чином, відображення в реєстрі юридичних осіб недостовірних відомостей про керівника ПАТ «Інститут транспорту нафти» надає можливість відповідачам виступати від імені Товариства у відносинах з третіми особами та вчиняти правочини, у тому числі спрямовані на розпорядження майном та коштами Товариства, що порушує права ПАТ «Інститут транспорту нафти» в особі його законних органів управління.

Згідно ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно на власний розсуд.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа, передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Здійснюючи правосуддя, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

При розгляді даної справи, судом встановлено, наявність порушеного права позивача, оскільки відповідачами не визнаються факти припинення їх повноважень як посадових осіб ПАТ «Інститут транспорту нафти» та вони продовжують вчиняти дії від імені ПАТ «Інститут транспорту нафти». Зазначені обставини визнані також у судовому засіданні представником відповідачів.

Тому обраний позивачем спосіб захисту реально відновить його порушені інтереси.

Доводи відповідачів, викладені в запереченнях на позовну заяву, не спростовують встановлених судом обставин, які свідчать про невизнання відповідачами факту припинення їх повноважень як посадових осіб ПАТ «Інститут транспорту нафти» та продовження вчинення ними дій від імені ПАТ «Інститут транспорту нафти», що свідчить про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.3,11,16 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», ст. ст. 10, 11, 60, 208, 212, 213, 215 ЦПК України ,суд,

В И Р І Ш И В :

Публічного акціонерного товариства «Інститут транспорту нафти» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання відсутніми прав - задовольнити.

Визнати відсутнім право ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ід.код НОМЕР_1) на здійснення повноважень та функцій Генерального директора ПАТ «Інститут транспорту нафти» (м.Київ вул. Січових Стрільців,60, ) з 08 липня 2016 року.

Визнати відсутнім право ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ід.код НОМЕР_2) на здійснення повноважень голови наглядової ради ПАТ «Інститут транспорту нафти» (м.Київ вул. Січових Стрільців,60, ) з 28 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: