Справа № 473/520/17
РІШЕННЯ

іменем України

"09" березня 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

24.02.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 20 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 02.08.2016 року між нею та відповідачем було укладено договір позики.

Відповідно до даного договору ОСОБА_1 передала у власність відповідача кошти в розмірі 20 000 грн. 00 коп.

На підтвердження отримання суми позики позичальник надав позикодавцю письмову розписку.

Оскільки договором позики не було передбачено строку виконання зобовязання, позивач надіслала відповідачу письмову вимогу про повернення боргу до 01.01.2017 року.

Проте, відповідач свої зобовязання за договором позики не виконала, що в свою чергу стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість. При цьому вказував, що ОСОБА_3 дійсно отримала від ОСОБА_1 кошти в розмірі 20 000 грн. 00 коп., проте не за договором позики, а в якості авансу в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі продажу житлового будинку.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України, за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачають обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, з наведеного слідує, що на підтвердження договору позики, який за правовою природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і момент їх передачі може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

При цьому, розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, повинна містити інформацію про те, що позичальник отримав певну грошову суму в борг, а також зобов'язаний її повернути.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підтвердження укладення в майбутньому договору купівлі - продажу житлового будинку № 203 по вул. Жовтневій в смт. Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області, що підтверджується відповідною розпискою.

В подальшому сторони відмовилися від оформлення договору купівлі - продажу будинку.

Відповідні правовідносини регулюються нормами відповідної частини статті 570 ЦК України, при цьому передані кошти в залежності від обставин справи можуть підпадати під поняття «завдаток» або «аванс».

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд захищає цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом (ст. 16 ЦК України).

З огляду на вищевказані положення та принципи диспозитивності у цивільному судочинстві, саме позивач обирає способи захисту порушеного права чи інтересу і, зокрема, визначає підстави та предмет позову.

Таким чином, враховуючи надані сторонами докази, вищевикладені правові положення, а також фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В силу ст. 88 ЦПК України не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 209 215, 218, 223 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В.Лузан