УХВАЛА іменем україни
01 березня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним, посилаючись на те, що 13 липня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму 5 000 грн зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком дії кредитного ліміту, що відповідав строку дії картки.

ОСОБА_6 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконала, допустила утворення заборгованості, яка станом на 28 лютого 2014 року складала 20 510 грн 26 коп.

Під час розгляду справи позивач змінив позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_6 9 931 грн 09 коп. - проценти за період з 26 березня 2011 року по 26 березня 2014 року.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість із сплати процентів за кредитним договором від 13 липня 2006 року в розмірі 9 931 грн 09 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, строк дії якого закінчився у липні 2009 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що звернувшись до суду з позовом у березні 2014 року, банк пропустив строк позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, однак має право на отримання процентів до повного фактичного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Судами установлено, що 13 липня 2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами складає договір про надання банківських послуг між банком та відповідачкою.

Згідно з умовами вказаного договору ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до п. п. 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

Строк дії картки, виданої ОСОБА_6, встановлено до липня 2009 року.

Останній платіж на погашення заборгованості за кредитом був внесений 18 вересня 2009 року в сумі 350 грн.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 звернулася до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності відповідно до положень ст. ст. 257, 267 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

З урахуванням викладеного суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позову, обґрунтовано виходив з того, що останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором від 13 липня 2006 року був внесений 18 вересня 2009 року, відповідно строк позовної давності сплив 19 вересня 2012 року, а з позовом до суду банк вернувся у березні 2014 року.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній постанові від 22 жовтня 2014 року, справа № 6-127цс14 та від 12 листопада 2014 року в справі № 6-167цс14.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України, переглядаючи рішення суду першої інстанції, безпідставно застосував до спірних правовідносин висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, справа № 6-1206цс15, дійшовши помилкового висновку про те, що банк має право на отримання процентів до повного виконання сторонами зобов'язань за кредитним договором, не врахувавши при цьому, що відповідно до положень ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України та ухвалене згідно із законом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року скасувати.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович