Справа № 152/1642/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючої судді Соколовської Т.О.

при секретарі Годованюк І.Л.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про звернення стягнення,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк") звернулося в Шаргородський районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про звернення стягнення.

Позивач просив вилучити у ОСОБА_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати в заклад ПАТ КБ "Приватбанк" предмет застави - автомобіль Audi, модель:А4, 2004 року випуску, тип Т3: легковий седан-В, № кузова/шасі: WAUZZZ8E94A163213, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2; комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля Audi, модель А4, 2004 року випуску, тип Т3: легковий седан-В, № кузова/шасі: WAUZZZ8E94A163213, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2 В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIW3A800000934 від 12.03.2008 року в сумі 124919,46 доларів США, що за курсом 24,81грн. відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 25.07.2016 року складає 3099251,87 грн.; звернути стягнення на предмет застави: автомобіль Audi, модель А4, 2004 року випуску, тип Т3: легковий седан-В, № кузова/шасі: WAUZZZ8E94A163213, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ "Приватбанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ "Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного кредитно заставного договору №VIW3A800000934 від 12.03.2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 21307,11 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 11.03.2013 року.

За умовами укладеного договору кредит мав погашатись щомісяця. Позичальник повинен надавати ОСОБА_5 грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

ОСОБА_4 зобовязань, взятих на себе кредитно заставним договором від 12.03.2008 року, належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 25.07.2016 року виникла заборгованість в розмірі 124919,46 доларів США, з яких: 19001,81 доларів США заборгованість за кредитом; 4107,34 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом; 6647,16 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 89205,01 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 10,08 доларів США штраф (фіксована частина), 5948,07 доларів США штраф (процентна складова).

У забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 в заставу автомобіль Audi, модель А4, 2004 року випуску, тип Т3: легковий седан-В, № кузова/шасі: WAUZZZ8E94A163213, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належав останньому на праві власності.

ОСОБА_4 зобовязань за кредитно - заставним договором не виконує, предмет застави в заклад ОСОБА_5 не передав.

У ході здійснення моніторингу даного кредиту ОСОБА_5 стало відомо, що третя особа ОСОБА_4, в порушення умов договору та встановлених обтяжень, реалізував заставний автомобіль, і його власником на даний час є відповідач ОСОБА_2 ОСОБА_6 згоди на реалізацію автомобіля не давав, а зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника, позивач просив вилучити у ОСОБА_2 заставний автомобіль та передати його в заклад банку, а також вилучити комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет застави, що належить відповідачу з укладенням від його імені договору купівлі-продажу автомобіля і наданням позивачу повноважень, які необхідні для здійснення продажу, а також стягнути із відповідача судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на ті ж самі обставини, що і в позовній заяві, вважає, що надані суду докази є достатніми для підтвердження вимог банку. На переконання представника позивача відповідачем у даній справі може бути лише ОСОБА_2, оскільки предметом даного спору є заставне майно, власником якого він є. Що стосується ОСОБА_4, то у даному цивільно правовому спорі, на думку представника позивача, останній може бути лише третьою особою, позаяк до нього як боржника ОСОБА_5 предявлялися позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, і на даний час наявні два судових рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 кредитної заборгованості.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник за довіреністю від 30.11.2016 року ОСОБА_3 ( т.1 а.с.78) в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Суду пояснили, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем автомобіля і не знав, що вказаний транспортний засіб перебував у заставі, так як при переоформленні автомобіля ніяких обтяжень на нього не було. Автомобіль відповідач придбав не у ОСОБА_4, а у іншої особи, тому просили відмовити у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала до суду письмове клопотання про застосуванні строків позовної давності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не зявився повторно, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в тому числі і шляхом оголошення в газеті центральних органів виконавчої влади України "Урядовий курєр" № 52 від 18 березня 2017 року, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності не надходило.

За вказаних обставин суд, з урахуванням думки учасників судового розгляду, проводить розгляд справи у відсутності третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

12 березня 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_4 укладено кредитно-заставний договір № VIW3A800000934, згідно з яким позивач надав, а третя особа отримав кредитні кошти в сумі 21307,11 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.03.2013 року ( т.1 а.с.16-26).

Згідно з п. 2.1. кредитно заставного договору ОСОБА_6 зобовязується надати Позичальнику, а Позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути ОСОБА_5 кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання ( т.1 а.с.15).

Договором передбачено порядок розрахунків кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями ( т.1 а.с.16).

Як встановлено судом, сторони кредитного договору № VIW3A800000934 від 12.03.2008 року встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню до 11.03.2013 року ( т.1 а.с. 26).

Позичальник повинен надавати ОСОБА_5 грошові кошти (щомісячний платіж) в період з 12 по 16 число кожного місяця в розмірі 571,43 доларів США для погашення заборгованості за кредитом ( т.1 а.с.26).

Пунктом 13.11 кридитно заставного договору №VIW3A800000934 від 12.03.2008 року сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів користування кредитом, неустойки тривалістю пять років ( т.1 а.с.24).

Відповідно до облікової картки приватного транспортного засобу АВ 6000 АТ в день укладення кредитно заставного договору ОСОБА_4 придбав спірний автомобіль у ОСОБА_7 на підставі біржової угоди 000750/118568/0203 від 12.03.2008 року, свідоцтво про реєстрацію №ААС079783 від 12.05.2007 року ( т.1 а.с.36 - 38).

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_4 надав в заставу придбаний автомобіль Audi, модель А4, 2004 року випуску, тип Т3: легковий седан-В, № кузова/шасі: WAUZZZ8E94A163213, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав останньому на праві власності на підставі вище зазначених документів (т.1 а.с.15 26).

Вказане рухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 13.03.2008 року, як це передбачено ст.12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та витребуваним судом від Вінницької філії ДП "Національні інформаційні системи" розширеним витягом з Державного реєстру рухомого майна (т.1 а.с.29 -32, 232 - 242).

Таким чином, наявність автомобіля, укладеного договору застави та наявність зареєстрованого обтяження переконують суд, що ОСОБА_6 виконав свої зобовязання за кредитно - заставним договором № VIW3A800000934 від 12.03.2008 року, укладеним між позивачем та третьою особою ОСОБА_4, а саме: надав ОСОБА_4, а останній отримав, кредит у розмірі 21307,11 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 11.03.2013 року.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_4 відразу після отримання кредиту належним чином не виконував умови кредитно - заставного договору. Як вбачається із інформації, наданої позивачем суду, ОСОБА_4 останню проплату по кредиту здійснив 12.11.2008 року ( т.1 а.с.196 -200).

Факт невиконання зобовязань за кредитним договором підтверджується розрахунком заборгованості за договором №VIW3A800000934 від 12.03.2008 року ( т.1 а.с.11 - 14).

З 12 листопада 2008 року і до розгляду даної справи позичальник ОСОБА_4 жодних коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIW3A800000934 від 12.03.2008 року ПАТ КБ "ПриватБанк" не сплатив. Вказану обставину не заперечував в судовому засіданні представник позивача.

Натомість ОСОБА_4 ще 28.08.2009 року заставний автомобіль продав ОСОБА_8, який в свою чергу 29.04.2013 року реалізував спірний автомобіль ОСОБА_2, жителю ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказані факти підтверджуються свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії АВС №092560 та довідкою рахунком № 475685 від 24.09.2013 року, наданими суду відповідачем ОСОБА_2 (т.1 а.с.204 206).

Судом, серед іншого, також встановлено, що за заявою керівника Департаменту КП та ПЗ ГО "ПриватБанк" до ЄРДР 10.08.2016 року внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, яке полягає у викраденні легкового автотранспорту, в тому числі і автомобіля Audi, моделі А4, власником якого є ОСОБА_2 (т.2 а.с.28).

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються ст.13 Конституцією України, статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), Цивільним Кодексом України, Законом України "Про заставу", Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", і виникають із кредитного договору, забезпеченого заставою.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", п.п. 51, 52 рішення ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі "Рябих проти Росії", п. 91 рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 року у справі "ОСОБА_9 проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.

Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом"

(п.33 рішення від 21.03.2000 року у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 35 рішення від 07.03.2006 року у справі "Донадзе проти Грузії").

Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

За приписами ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Договір є обовязковим для виконання сторонами ( ч.1 ст.629 ЦК України).

Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) ( ч.1 ст.530 ЦК України).

Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою, в силу якої за ст. 572 ЦК України - кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України, заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічна за змістом норма міститься в ч. 2 ст. 17 Закону України "Про заставу".

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом; заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України).

Статтями 610 та 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 3 ЗУ "Про заставу" умови про заставу можуть бути включені до основного кредитного договору, що підтверджує похідний характер застави від забезпеченого нею зобовязання, закріплений у ч.3 вказаної статті.

Така ж норма закріплена в ст. 28 ЗУ "Про заставу", згідно з якою застава припиняється, в тому числі: у разі припинення забезпеченого заставою зобовязання та при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави.

Згідно з положеннями ст.ст. 19, 20 Закону України "Про заставу", за рахунок заставленого майна, заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не було виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Пунктами 9.1.12, 11.2.6 (в) кредитно заставного договору також передбачено, що на предмет застави може бути звернено стягнення на підставах, передбачених чинним законодавством та договором ( т.1 а.с.20).

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про заставу" застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", є спеціальним матеріальним законом щодо правового регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобовязань.

Статтею 1 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлений з метою забезпечення виконання зобовязань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження.

Відповідно до ст. 11 ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", обтяження рухомого майна реєструється в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в порядку, встановленому цим Законом.

За правилами ч.3 ст. 24 даного Закону, обтяжувач (кредитор, заставодержатель,банк),який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Після внесення відповідного запису про обтяження на предмет застави, ОСОБА_6, в разі неналежного виконання Боржником основного зобовязання (наприклад виникнення заборгованості за кредитним договором), набуває права на звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. При цьому, ОСОБА_6 має дотримуватись відповідної досудової процедури - порядку звернення з вимогою про стягнення на предмет забезпечувального обтяження. ОСОБА_10 зобовязаний зареєструвати у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна запис про звернення стягнення на заставне майно, після чого одночасно із реєстрацією даного запису письмово повідомити про це власника предмета забезпечувального обтяження - Заставодавця.

При зверненні в суд із вимогою про звернення стягнення на заставне майно, ОСОБА_10 зобовязаний надати ще і витяг з даного Державного реєстру, який би засвідчив про наявність у ньому запису про початок звернення стягнення на предмет застави транспортний засіб.

Таким чином, угоди про відчуження спірного автомобіля, укладені під час його перебування в заставі є такими, що не відповідають вимогам ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України "Про заставу", тобто фактично є недійсними, укладені без згоди заставодержателя без припинення обтяження, тому покупець такого автомобіля не може бути визнаний добросовісним набувачем, оскільки до Державного реєстру обтяжень рухомого майна були внесені відомості про обтяження спірного автомобіля, тому на нього може бути звернено стягнення відповідно до вимог договору, статей 17, 26 Закону України "Про заставу", статей 25, 28 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Реалізація майна, що є предметом застави без припинення обтяжень, не припиняє заставу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 03 квітня 2013 року в справі № 6-7цс13, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала до суду письмове клопотання про застосування строків позовної давності ( т.1 а.с. 227-228).

Аналізуючи дане клопотання суд виходить з наступного.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 258 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а позовна давність для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється тривалістю в один рік.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Пунктом 13.11 кридитно заставного договору №VIW3A800000934 від 12.03.2008 року сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю пять років (т.1 а.с.24).

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Відповідно до положень ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача ОСОБА_3, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Пунктом 13.11 кридитно заставного договору №VIW3A800000934 від 12.03.2008 року сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів користування кредитом, неустойки тривалістю п'ять років ( т.1 а.с.24).

Стаття 261 ЦК України пов'язує початок перебігу позовної давності не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Як встановлено судом, сторони кредитно - заставного договору № VIW3A800000934 від 12.03.2008 року встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню до 11.03.2013 року ( т.1 а.с. 26).

Згідно з умовами кредитно - заставного договору №VIW3A800000934 від 12.03.2008 року (пункт16.1.8.) позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом на позичковий рахунок щомісяця, а також в період з 12 по 16 число кожного місяця сплачувати проценти за користування кредитом, комісії та штрафні санкції ( т.1 а.с.26).

Позичальник повинен надавати ОСОБА_5 грошові кошти (щомісячний платіж) в період з 12 по 16 число кожного місяця в розмірі 571,43 доларів США для погашення заборгованості за кредитом ( т.1 а.с.26).

Остання дата погашення кредиту - 11.03.2013 року ( т.1 а.с.26).

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно з ч.3 ст.254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

За правилами ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_4 відразу після отримання кредиту належним чином не виконував умови кредитно - заставного договору. Як вбачається із інформації, наданої позивачем суду, ОСОБА_4 останню проплату по кредиту здійснив 12.11.2008 року (т.1 а.с.196 -200).

Факт невиконання зобовязань за кредитним договором підтверджується розрахунком заборгованості за договором №VIW3A800000934 від 12.03.2008 року ( т.1 а.с.11 - 14).

Таким чином, з 12 листопада 2008 року і до розгляду даної справи позичальник ОСОБА_4 жодних коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIW3A800000934 від 12.03.2008 року ПАТ КБ "ПриватБанк" не сплатив. Вказану обставину не заперечував в судовому засіданні представник позивача.

Разом з тим, ОСОБА_5 в період часу з грудня 2008 року по жовтень 2011 року жодних дій по поверненню кредиту та перевірки предмета застави не проводилось.

Як вбачається із наданого представником позивача акту перевірки і переоцінки предмета застави від 15.12.2009 року, заставний автомобіль у позичальника ОСОБА_4 відсутній, і за ствердженням останнього ще у 2008 році переданий ним ОСОБА_11 ( т.1 а.с.201).

Відтак, ще у 2009 році, відповідно до розділу 11 кредитно заставного договору № VIW3A800000934 від 12.03.2008 року настала подія Дефолту, передбачена пп. а, в, д п.11.1, яка тягнула за собою наслідки, встановлені п.11.2.5 означеного договору, в силу яких, у разі настання події Дефолту банк повинен був надати позичальнику письмове повідомлення про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про Дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, ОСОБА_10 ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим Кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобовязань за Договором. Позичальник зобовязаний усунути подію Дефолту негайно або передати предмет застави у володіння ОСОБА_5 за актом приймання передачі протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі.

Відповідно до п.12.1 кредитно заставного договору дії Дефолту та спливу строку, встановленого у статті 11.2.5 Договору для добровільного погашення вимог предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначається на дату фактичного задоволення таких вимог.

Зазначені вимоги кредитно заставного договору та вимоги ЗУ "Про заставу", "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" ОСОБА_10 не виконав, що не заперечував у судовому засіданні представник ПАТ КБ "ПраватБанк" ОСОБА_1 і жодних дій по поверненню кредиту та звернення стягнення на предмет застави не приймав, відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобовязання боржника у Державний реєстр обтяжень рухомого майна відповідно до вимог ст. 28 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та договору не вніс і лише в жовтні 2011 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 жовтня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитну заборгованість у розмірі 42527,02 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 27.10.2011 року становило 339182,75 грн (т.1 а.с.186- 187).

На підставі вказаного рішення 12.12. 2011 року було видано виконавчий лист № 2-3976. Судове рішення не виконано, стягнення не проводилося взагалі. Постановою Вишенського ВДВС Вінницького міського управління юстиції від 22.12.2014 року (через три роки) повернуто виконавчий документ стягувачеві без виконання. Підстава невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 зазначена у постанові: "Транспортний засіб протягом одного року розшуку не був розшуканий, у звязку з цим необхідно повернути виконавчий лист стягувачу" (т.1 а.с.223). ОСОБА_5 жодним чином не відреагував на вказану постанову та дії ДВС, заходів щодо стягнення кредитної заборгованості та встановлення місця перебування заставного автомобіля не вживав.

Лише 24.05.2013 року ОСОБА_5 у Державний реєстр обтяжень рухомого майна було внесено відомості про початок звернення стягнення на предмет застави (т.1 а.с.30).

Натомість ОСОБА_4 ще 28.08.2009 року заставний автомобіль продав ОСОБА_8, який в свою чергу 29.04. 2013 року реалізував спірний автомобіль

ОСОБА_2, жителю ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказані факти підтверджуються свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії АВС №092560 та довідкою рахунком № 475685 від 24.09.2013 року, наданими суду відповідачем ОСОБА_2 (т.1 а.с.204 206).

У той час як власником заставного автомобіля був ОСОБА_2, заочним рішенням Вінницького міського суду від 22.01.2014 року задоволено позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_12 за участю третьої особи без самостійних на стороні відповідача ОСОБА_4 про вилучення транспортного засобу та звернення на нього стягнення. Суд вирішив: вилучити у ОСОБА_12 та передати в заклад публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" предмет застави - автомобіль Audi, модель:А4, рік випуску -2004, тип Т3: легковий седан-В, № кузова/шасі: : WAUZZZ8E94A163213, реєстраційний номер НОМЕР_3, що належить на праві власності ОСОБА_12; комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIW3A800000934 від 12.03.2008 року стягнуто звернення на предмет застави - автомобіль, що належить ОСОБА_12 на праві власності шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від імені ОСОБА_12 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем ( т.1 а. с. 188 - 191).

На підставі вказаного рішення 25.02.2014 року було видано виконавчий лист, який постановою Замостянського ВДВС Вінницького міського управління юстиції від 29.05.2014 року було повернуто стягувачу ПАТ КБ "ПриватБанк", оскільки згідно з повідомленням ВДАІ УМВС України у Вінницькій області № 9/4 -8014 від 20.05.2014 року автомобіль, на який звернуто стягнення не зареєстрований за ОСОБА_12 ( т.1 а.с. 216 - 220).

Заочним рішенням Вінницького міського суду від 12.06.2014 року у цивільній справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості стягнуто з останнього на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитну заборгованість у розмірі 86969, 22 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 07.05.2014 року становило 1013308,52 грн ( т.1 а.с.191- 193).

На підставі вказаного рішення 03.07.2014 року було видано виконавчий лист № 127/9663/14-ц, який постановою Вишенського ВДВС Вінницького міського управління юстиції від 22.12.2014 року було повернуто стягувачу ПАТ КБ "ПриватБанк", стягнення боргу не проводилося. Підстава невиконання рішення суду у постанові, як при виконанні першого рішення про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4: "Транспортний засіб протягом одного року розшуку не був розшуканий, у звязку з цим необхідно повернути виконавчий лист стягувачу" ( т.1 а. с. 224).

Судом також установлено, що в грудні 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" зверталося до Вінницького міського суду з позовом до жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 про звернення стягнення на автомобіль, який він придбав у ОСОБА_12

Ухвалою суду від 17.12.2014 року позов залишено без розгляду ( т.1 а.с.195).

Копії ухвали суду надав ОСОБА_2 і при цьому пояснив, що вказану ухвалу він отримав взимку 2015 року, ніяких документів ні з суду, ні від банку до цього він не отримував, про існування позову і заборони на автомобіль нічого не знав. Про те, що банк має до нього претензії дізнався після отримання пакету документів з Шаргородського районного суду Вінницької області в грудні 2016 року.

ПАТ КБ "ПриватБанк", звертаючись втретє, в листопаді 2016 року, вже до Шаргородського районного суду з позовом про звернення стягнення на заставний автомобіль посилався на те, що при здійсненні банком моніторингу кредиту було встановлено, що в 2015 році без згоди банку ОСОБА_4 реалізував заставний автомобіль ОСОБА_2, в той час як банку було відомо, що з володіння ОСОБА_4 автомобіль вибув ще у 2008 році.

Суду також представником позивача надано акт перевірки заставного майна від 19.09.2016 року, із якого вбачається, що станом на вказану дату заставний автомобіль знаходиться в розпорядженні третіх осіб і ОСОБА_4 місце його знаходження невідомо (т.1 а.с.202). Вказаний акт підписаний, в тому числі і ОСОБА_4, що свідчить про те, що ОСОБА_5 було відомо місце перебування ОСОБА_4, однак ОСОБА_10 жодних заходів по поверненню кредиту останнім не застосовував, принаймні представником позивача не надано суду доказів у підтвердження зворотнього.

Отже, судом встановлено, що не дивлячись на те, що ОСОБА_10 повинен здійснювати постійний контроль за виконанням умов кредиту, обумовлених договором, або кредитний моніторинг, позивач, з початку порушення позичальником зобовязання з погашення кредиту (грудень 2008 року) не вживав заходів щодо погашення заборгованості, що свідчить про те, що своїми діями банк сприяв збільшенню розміру кредитної заборгованості та не виконував вимоги ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" і кредитно - заставного договору № VIW3A800000934 від 12.03.2008 року, яким банку надано широкі повноваження при проведені процедури звернення стягнення на предмет застави, в тому числі і в позасудовому порядку.

При зверненні ПАТ КБ "ПриватБанк" до Шаргородського районного суду заборгованість ОСОБА_4 перед банком станом на 25.07.2016 року складала 124919,46 доларів США, з яких: 19001,81 доларів США заборгованість за кредитом; 4107,34 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом; 6647,16 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 89205,01 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 10,08 доларів США штраф (фіксована частина), 5948,07 доларів США штраф (процентна складова).

Як вбачається із розрахунку ПАТ КБ "ПриватБанк", наданого на вимогу суду, на день ухвалення рішення ОСОБА_4 перед ПАТ КБ "ПриватБанк" за кредитно - заставним договором № VIW3A800000934 від 12.03.2008 року, строк дії якого закінчився 11 березня 2013 року, має заборгованість в розмірі 279263,48 доларів США , що еквівалентно 3933664, 85 грн ( т.2 а.с. 50 52).

Разом з тим, банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 10 листопада 2016 року (т.1 а.с.1).

При цьому в разі пред'явлення позову особою, право якої порушене, позовна давність починає обчислюватися з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При вирішенні даного цивільно правового спору судом достеменно встановлено, і не заперечується представником позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_1, що банк довідався про порушення свого права в грудні 2008 року, що підтверджується інформацією, наданою позивачем суду про те, що ОСОБА_4 останню проплату по кредиту здійснив 12.11.2008 року ( т.1 а.с.196 -200).

Крім того, із наданого представником позивача акту перевірки і переоцінки предмета застави від 15.12.2009 року, заставний автомобіль у позичальника ОСОБА_4 не виявлено, і за ствердженням останнього предмет застави ще у 2008 році переданий ним ОСОБА_11 ( т.1 а.с.201).

Що стосується строку дії застави, визначеної сторонами в п.6.1 кредитно - заставного договору до виконання позичальником всіх його грошових зобовязань за договором, то суд констатує наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст. 251 та ч.2 ст. 252 ЦК України). При цьому сама по собі умова кредитно заставного договору про дію застави до повного виконання зобовязань за кредитним договором не може розглядатися як встановлення строку дії застави, так як це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Як уже зазначалося вище, термін повернення заборгованості за кредитно заставним договором сплинув 11 березня 2013 року, тому саме цю дату слід розглядати як строк дії застави.

Крім того, умовами договору та графіком погашення кредиту встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

ОСОБА_6 переривання позовної давності у даному випадку не було, зважаючи на заяву представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в задоволенні позову банку слід відмовити з цих підстав.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6 169 цс 14; від 01 липня 2015 року № 6 - 331 цс 15, яка згідно зі ст. 360 7 ЦПК України, є обовязковою для судів.

Такі ж висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2013 року, від 04 грудня 2013 року, від 25 грудня 2013 року, від 22 січня 2014 року, від 25 червня 2014 року, від 09 жовтня 2014 року, від 15 жовтня 2014 року та від 29 жовтня 2014 року.

Наявність рішень про стягнення заборгованості за кредитно заставним договором, які не виконуються, не може бути перешкодою для звернення стягнення на майно, передане в заставу з метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04 вересня 2013 року № 6 73 цс 13, яка згідно зі ст. 360 7 ЦПК України, є обовязковою для судів.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 31 Постанови №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

ОСОБА_6 зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Розглядаючи питання щодо кола осіб, які повинні приймати участь в розгляді справи як відповідачі суд виходить з наступного.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що між позивачем та відповідачем у даному цивільно правовому спорі не існує будь-яких договірних відносин та фінансових зобовязань і заборгованостей, що витікають із них.

Порушення прав позивача неповерненням кредитних коштів та відчудження без згоди ОСОБА_5 предмета застави сталося з вини позичальника ОСОБА_4, а обравши спосіб захисту своїх порушених прав у вигляді звернення стягнення на заставне майно, власником якого на даний час є відповідач ОСОБА_2, та маючи бажання за рахунок цього майна погасити заборгованість ОСОБА_4 ПАТ КБ "ПриватБанк", на переконання суду, повинен був обрати відповідачем по справі також і ОСОБА_4

31.01.2017 року представник ПАТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_1 направляв до суду електроною поштою клопотання про залучення третьої особи ОСОБА_4 до участі у справі у якості співвідповідача і в судове засідання, призначене на 01.02.2017 року, в якому розглядалося зазначене клопотання не зявився (т.1 а.с.122, 126). З приводу заявленого клопотання суд заслухав думку представника відповідача ОСОБА_3, яка заперечувала щодо задоволення клопотання, оскільки представником позивача не було надано обґрунтування клопотання, не зазначено до яких вимог ОСОБА_4 слід притягнути як співвідповідача, не надано для співвідповідача копій необхідних документів і саме клопотання оформлене не належним чином. Ухвалою суду від 01.02.2017 року у задоволенні клопотання представника ПАТ КБ "ПраватБанк" про залучення третьої особи ОСОБА_4 до участі у справі у якості співвідповідача відмовлено. При цьому в послідуючих судових засіданнях представнику позивача ОСОБА_1 було розяснено причини незадоволення клопотання, і наслідки не притягнення до участі у справі боржника ОСОБА_4 в якості відповідача, що представником позивача зроблено не було, не дивлячись на наслідки не вчинення такої процесуальної дії.

Представник позивача ОСОБА_1, обґрунтовуючи свою правову позицію з приводу означеного питання наполягав на тому, що відповідачем у даній справі може бути лише ОСОБА_2, оскільки предметом даного спору є заставне майно, власником якого він є. Що стосується ОСОБА_4, то у даному цивільно правовому спорі, на переконання представника позивача, останній може бути лише третьою особою, позаяк до нього як боржника банком предявлялися позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На думку суду, визначення ПАТ КБ "ПриватБанк" відповідачем у позові ОСОБА_2, який є власником заставного транспортного засобу, а позичальника ОСОБА_4 третьою особою є помилкою, оскільки доказуванню у даній справі підлягає не тільки віндикація заставного транспортного засобу та неправомірність вибуття його від заставодавця, а і розмір заборгованості по кредитному договору, правомірність нарахування процентів, комісії та пені, їх погашення, строків та сум такого погашення.

Вказані обставини можливо встановити в суді тільки з належним відповідачем по справі, яким є позичальник ОСОБА_4, права якого, як відповідача, в цивільному процесі набагато ширші за права третьої особи, перебуваючи в статусі якої він, на думку суду, не може в повній мірі реалізувати свої права на захист від позову.

На користь цієї позиції вказують ті обставини, що нарахована банком заборгованість по кредитно заставному договору належним чином не може бути перевірена у даній справі, оскільки ОСОБА_2 не є учасником кредитно заставного договору, а в той час тільки пені за несвоєчасне виконання зобозязань за договором ОСОБА_5 нараховано 89205,01 доларів США, тоді як чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися лише у національній валюті України - гривні.

ОСОБА_6 позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати, за правилами ст. 88 ЦПК України, слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, на підставі статті 13 Конституції України статтей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня1997року)ст.ст.251-259,261, 266, 267,525,526,527,530, 531, 546, 549, 589,590, 610, 611, 625, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 17, 19, 20, 26, 27 Закону України "Про заставу", ст. ст.1,9, 11, 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про звернення стягнення відмовити.

Заходи забезпечення позову у вигляді арешту на автомобіль Audi, модель: А4, 2004 року випуску, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: WAUZZZ8E94A163213, реєстраційний номер: АВ5550ВА, який належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом заборони укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчудження, вжиті згідно ухвали Шаргородського районного суду від 01.02.2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про звернення стягнення скасувати.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення, якщо не було подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги, рішення суду набирає законної сили після розгляду в апеляційній інстанції.

Суддя: Т.О. Соколовська