Справа №489/4813/16-ц 23.01.2017 23.01.2017 23.01.2017
Провадження №22-ц/784/223/17
Справа №489/4813/16-ц
Провадження №22-ц/784/223/17 Суддя у 1-й інстанції - Кирильчук О.І.
Категорія 46 Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

23 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участю:

- представника позивача - ОСОБА_2,

- представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2016 року ухвалене за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі,

встановила:

29 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1.

Позивач зазначала, що її колишня невістка ОСОБА_5 зареєстрована та проживала у зазначеній квартирі разом з її сином ОСОБА_6

Більше п'яти років вона в квартирі не проживає, особистих речей в ній не зберігає та не є власником житла.

Посилаючись на те, що факт реєстрації відповідача в квартирі порушує її право власності на житло, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовували об'єкт права власності, позивач просила визнати її такою, що втратила право користування квартирою на підставі ст. ст. 391, 405 ЦК України.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення ним норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали даної справи та цивільної справи № 2/489/1765, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись положеннями статей 383, 405 ЦК України та вважаючи відповідача членом сім'ї власника житла, виходив з недоведеності відсутності відповідача в квартирі за місцем реєстрації понад один рік.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 з сином позивача ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 квітня 1994 року.

-2-

27 липня 2000 року вона була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1. В квартирі також зареєстровані син позивача - ОСОБА_6 та її онука ОСОБА_8 (а.с.6).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2016 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_5 задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, відновлено ОСОБА_5 дошлюбне прізвище ОСОБА_5.

В позові до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_5 зазначала, що з 2010 року шлюбні відносини фактично припинені, за місцем реєстрації вона не мешкає, фактично мешкає в іншій країні.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 20 липня 2016 року за позивачем ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Із пояснень представника ОСОБА_4 вбачається, що позивач зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2. Сину ОСОБА_6 дозволено проживати в квартирі. При цьому, будь-яких угод або домовленостей з відповідачем щодо проживання в квартирі на умовах найму не укладено.

За таких обставин, ОСОБА_5 не набула прав та обов'язків, визначених ст. ст. 64, 156 ЖК України. Наявність шлюбних стосунків з сином позивача та факт реєстрації відповідача в квартирі не є безперечним доказом того, що вона проживала в квартирі, як член сім'ї позивача.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції помилково вважав відповідача членом сім'ї власника квартири ОСОБА_4 .

Отже, як встановлено відповідач не відноситься до співвласників спірної квартири, не проживала разом з власником в цій квартирі та не була членом її сім'ї.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

-3-

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи підставність позову ОСОБА_4 зазначала, що факт реєстрації відповідача в квартирі порушує її право власності на житло, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовували об'єкт права власності.

Як встановлено відповідач з 2010 року, у тому числі на момент набуття права власності позивачем на квартиру у липні 2016 року, і на момент звернення до суду з цим позовом у вересні 2016 року у спірній квартирі як член сім'ї позивача не проживала, не набула самостійного права на спірне житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем тощо - ст. 810 ЦК України, ст.ст. 61,64, 156 ЖК України).

До того ж, відповідач припинила сімейні стосунки з особою, з якою проживала у цій квартирі, і який за згодою власника квартири продовжує там проживати.

За таких обставин, на думку колегії суддів, право власності ОСОБА_4 на квартиру підлягає захисту, у спосіб, передбачений ст. ст. 383, 391 ЦК України - усунення перешкод у користуванні належною їй квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 такою, що втратила права користування житлом.

Оскільки суд першої інстанції, вирішуючи спір не звернув належної уваги на фактичні обставини справи та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, то рішення суду на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 157 грн. 52 коп. судового збору (551 грн. 20 коп. - за подання позовної заяви до суду першої інстанції, 606 грн. 32 коп. - за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст. 303, 309, 3016 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1 157 (одна тисяча сто п'ятдесят сім) грн. 52 (п'ятдесят дві) коп. судового збору в обох судових інстанціях.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова