У Х В А Л А

13 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору,

встановила:

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 29 серпня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного оскарження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 203, 215, 229 ЦК України, п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про мови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів про обмеження її прав, як споживача, на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації щодо умов кредитування. Крім того, перед укладанням договору 20 грудня 2007 року банк у письмовій формі повідомив ОСОБА_4 про умови кредитного договору, про що свідчить її підпис в заяві-анкеті, яким вона підтверджує, що банк надав їй у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від:

- 23 вересня 2015 року суд касаційної інстанції керувався тим, що встановивши, що на момент звернення позивача до банку із заявою-анкетою про видачу кредиту у фінансовій установі діяла затверджена форма переддоговірної роботи, яка в порушення Закону України «Про захист прав споживачі» йому надана не була, що призвело до укладення споживачем кредитного договору на невигідних для нього умовах, та прибутковою для банку ануїтетною схемою, суд першої інстанції правильно вважав, що формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, та вірно зазначив, що виконання спірного правочину направлено на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення непередбачених витрат у боржника, а тому, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи від 2 квітня 2014 року № 11, дійшли обґрунтованого висновку про наявність в діях відповідача умислу в замовчуванні реальної ціни фінансової послуги;

- 22 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок, визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки, оскільки ці договори є похідними;

- 25 травня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що врахувавши висновок експертизи про невідповідність процентної ставки, вказаної у договорі, реально сплачуваній, суди дійшли правильного висновку про те, що , таким чином, зазначена у договорі сума кредиту не відповідає його умовам і вартості кредиту. Орієнтовна сукупна вартість кредиту становить значно більшу суму, проте така сума в договорі відсутня, як і будь-які посилання на неї;

- 10 грудня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції не перевіряв відповідності умов п. 3.4 кредитного договору вимогам справедливості, а тому не звернув уваги на те, що передбачена в договорі у разі прострочення строків або суми повернення кредиту чи процентів пеня в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочення в перерахунку становить 365% річних;

- 27 травня 2015 року суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд не дав належну оцінку платіжному календарю, не з'ясував чи містить він усі відомості, які зазначені у п.п. 2.1-2.4 Правил, чи містить кредитний графік платежів, тобто належним чином доводи апеляційної скарги в цій частині не перевірив та не спростував. Окрім того, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором у доларах США.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко