Справа № 127/2-186/2011
УХВАЛА

11 січня 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі: головуючого Баряка А.С.,

за участі секретаря Шмирової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_1» на дії державного виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося до суду з скаргою на дії головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2, зазначивши, що 21.03.2011 року рішенням Леннінського районного суду м. Вінниці було солідарно стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором № 351 від 04.01.2008 року в загальній сумі 181454,46 грн. та судові витрати у сумі 1820,00 грн. Банком було направлено до Центрального ВДВС м. Вінниця Головного ТУЮ у Вінницькій області поштовою кореспонденцією заяву про примусове виконання рішення з виконавчим листом № 2-186-2011р. від 11.07.2011 року. Проте, 23.09.2016 року головним державним виконавцем Макушинським Ю.І. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, заявник вважає, що дії державного виконавця є такими, що не грунтуються на законі, а тому вважає, що його права порушені і просить суд визнати незаконними дії головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у провадженні № 43158008 від 23.09.2016 року неправомірними; скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у провадженні № 43158008 від 23.09.2016 року; зобовязати головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 поновити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-186-2011 від 11.07.2011 року, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці.

Заявник в судове засідання не зявився, проте звернувся до суду з заявою про розгляд скарги у його відсутність.

Державний виконавець у судове засідання не зявився, хоча про дату, місце та час розгляду скарги був належним чином повідомлений, причини своєї неявки сду не повідомив, що не є підставою для відкладення розгляду скарги, в силу чого суд вважає за можливе розглянути скаргу на підставі наявних в матеріалах справи документів.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали скарги та додані до неї документи, суд встановив, визначив та дослідив наступні докази, обставини та відповідні правовідносини:

Відповідно до матеріалів справи № 2-186/11 за позовом Публічного акціонерного товариства Всеукраїнського ОСОБА_1 Банку «ВіЕйБі Банк» в особі Відділення № 85 «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором, вбачається, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці позов було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Всеукраїнського ОСОБА_1 Банку «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором № 351 від 04.01.2008 р. в загальній сумі 181454,46 грн., а також 1820 грн. у відшкодування судових витрат (а. с. 63).

Зміст постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 23.09.2016 року ВП № 43158008, винесеної головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця ОСОБА_2, вказує, що державним виконавцем було повернуто стягувачу виконавчий лист № 2-186-2011, виданий 11.07.2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці, про стягнення кредитної заборгованості в загальній сумі 181454,46 грн., а також судових витрат в сумі 1820 грн., боржником зазначається ОСОБА_3, а стягувачем зазначається ПАТ «ВіЕйБі Банк». Виконавчий документ повернуто на підставі п.9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Мотивувальна частина постанови містить відомості лише про норму Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». (мат. скарги а.с. 5).

Суд звертає увагу на те, що зазначена вище постанова державного виконавця не відповідає вимогам законодавства України, зокрема: вимогам ч. 4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV в редакції, чинній станом на дату винесення постанови (надалі по тексту Закон № 606-XIV) та приписам п. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (надалі по тексту Інструкція).

Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 47 Закону № 606-XIV, про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення.

Згідно приписів п. 7 Інструкції, постанова державного виконавця як окремий документ повинна містити такий обов'язковий реквізит, як вступну частину із зазначенням, зокрема, резолютивної частини документа, та такий обов'язковий реквізит, як мотивувальна частина, із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків).

Проте, державний виконавець Макушинський Ю.І. при винесені даної постанови не додержався та порушив норми зазначеного вище законодавства, оскільки в відповідній постанові, в вступній частині не повністю відображено резолютивну частину виконавчого документа, зокрема відсутні наступні відомості резолютивної частини виконавчого документа, а саме: «стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Всеукраїнського ОСОБА_1 Банку «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором № 351 від 04.01.2008 р.».

Крім цього, в згаданій постанові державного виконавця Макушинського Ю.І. абсолютно відсутня мотивувальна частина із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), що є неприпустимим та є самостійною підставою для скасування такої постанови.

Так, в мотивувальній частині відповідної постанови державний виконавець замість зазначенням мотивів, з яких він прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків) - цитує лише норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», і не зазначає які саме виконавчі дії ним було здійснено, які обставини при здійсненні виконавчих дій було встановлено, яким чином встановлені державним виконавцем обставини унеможливлюють подальше здійснення виконавчого провадження тощо.

Відповідно до ст. 1 Закону № 606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (надалі Закон № 606-XIV), зазначаєтся, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Таким чином, зі смісту вище зазначеної норми вбачається наявність заборони, встановленої на рівні закону, щодо можливості здійснити примусове стягнення на відповідне нерухоме житло, при цьому така заборона безпосередньо пов'язана з наявністю відсутності згоди власника відповідного майна на здійснення примусового стягнення, що також не було встановлено державним виконавцем.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 17, 18, 19, 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання і він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби, здійснивши в послідуючому неупереджено, своєчасно і в повному обсязі необхідні виконавчі дії, направлені на реальнее виконання виконавчого документа та встановлення обставин, що перешкоджають подальше здійснення виконавчого провадження і мають наслідком повернення,зокрема, стягувачу виконавчого документа.

Суд звертає увагу на те, що відсутність в судовому засіданні державного виконавця унеможливлює належним чином встановити наявність чи відсутність здійснення ним відповідних виконавчих дій, що стали підставою для застосування державним виконавцем Макушинським Ю.І. норми п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV, в силу чого суд не вбачає достатніх підстав для визнання неправомірними дій державного виконавця Макушинського Ю.І. щодо винесення 23.09.2016 року згаданої постанови, а тому в цій частині вимоги заявника задоволенню не підлягають.

Разом з тим, невідповідність вимогам чинного законодавства тексту винесеної державним виконавцем Макушинським Ю.І. 23.09.2016 року згаданої постанови була встановлена в судовому засіданні, в силу чого така постанова не може залишатись в силі та підлягає скасуванню, а тому в цій частині вимоги заявника, в тому числі щодо зобовязання державного виконавця Макушинського Ю.І. відновити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-186-2011 від 11.07.2011 року, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці, в розумінні ч. 2 ст. 386 ЦПК України, підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 386, 387 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити частково.

Скасувати постанову головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 ВП № 43158008 від 23.09.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, прийняту при примусовому виконанню виконавчого листа, виданного Ленінським районним судом м. Вінниці 11.07.2011 року по справі № 2-186-2011.

Зобовязати головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 відновити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа, виданного Ленінським районним судом м. Вінниці 11.07.2011 року по справі № 2-186-2011.

В задоволенні іншої частини вимог заявника відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя