Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 липня 2016 року, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 2005 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 26 березня 2014 року за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва шлюб між ними розірвано. Після припинення шлюбних стосунків син залишився проживати разом з матір'ю. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2014 року визначено місце проживання сина з матір'ю. Проте внаслідок конфлікту, який виник між ними щодо спілкування та виховання сина, син з березня 2015 року проживає з ним.

Посилаючись на те, що до цього часу син знаходиться на його утриманні, а відповідач не надає допомоги на утримання дитини, позивач просив стягнути із ОСОБА_7 на його користь аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі ј частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12 березня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13 квітня 2016 року до 28 липня 2016 року. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

ОСОБА_7 у касаційній скарзі просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає відхиленню, а касаційна скарга ОСОБА_7 - задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з 25 листопада 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 26 березня 2014 року за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва шлюб між ними розірвано. Після припинення шлюбних стосунків син залишився проживати разом з матір'ю.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2014 року визначено місце проживання сина з матір'ю. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2014 року із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі ј частини усіх видів заробітку, доходу, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

12 березня 2015 року позивач самочинно забрав сина від матері та з цього часу малолітній проживає з ним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2015 року постановлено відібрати малолітнього ОСОБА_8 від батька ОСОБА_6 та передати його матері ОСОБА_7

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що судом місце проживання дитини визначено з матір'ю, батько примусово утримує дитину, тому підстави стягнення аліментів з матері відсутні.

Із такими висновками погоджується колегія суддів.

Стаття 162 СК України визначає правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини. За змістом наведеної норми, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Статтею 180 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Аналіз наведених норм у сукупному взаємозв'язку свідчить про те, що аліменти на утримання дитини стягуються із того з батьків, хто проживає окремо від дитини, на користь другого з батьків, із ким дитина проживає на відповідній правовій підставі (за домовленістю між самими батьками, рішенням органу опіки та піклування, рішенням суду).

Стягуючи аліменти на утримання сина із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 за період із 13 квітня 2016 року (дата звернення із позовом) по 28 липня 2016 року (дата ухвалення рішення апеляційним судом), апеляційний суд виходив із того, що протягом цього часу дитина проживала з батьком, мати допомоги на утримання сина в цей період не надавала, а тому є платником аліментів у спірний період.

Разом з тим, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що фактичне проживання дитини з батьком є підставою стягнення аліментів з матері, оскільки зміна місця проживання сина ОСОБА_6 є протиправною з огляду на рішення судів про визначення місця проживання дитини із ОСОБА_7 та відібрання дитини від батька. Сам по собі факт проживання дитини з батьком, коли встановлено неправомірність зміни місця проживання дитини, не є підставою стягнення аліментів із матері за ст. 181 СК України.

Внаслідок допущених порушень апеляційний суд помилково скасував ухвалене згідно із законом рішення суду першої інстанції, а тому відповідно до ст. 339 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 липня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик