Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсацію втрати частини заробітної плати за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» (ПП «ВКФ «Автопостач») на його користь 30 856 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 6 832 грн 43 коп. у рахунок компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Зазначав, що згідно з рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02 серпня 2013 року стягнуто із ПП «ВКФ «Автопостач» на його користь стягнуто 29 232 грн за час затримки розрахунку при звільненні та 1 тис. грн моральної шкоди.

03 листопада 2014 року згідно вказаного рішення на його користь стягнуто частково кошти у розмірі 24 753 грн 52 коп.

18 жовтня 2014 року остаточно стягнуто 5 478 грн 48 коп. під час примусового виконання судового рішення.

Посилаючись на те, що ПП «ВКФ «Автопостач» добровільно не сплачувало кошти з 02 серпня 2013 року до 18 жовтня 2014 року, з урахуванням того, що середньоденний заробіток згідно з рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02 серпня 2013 року становить 101 грн 50 коп., просив позов задовольнити на підставі ст. 117 КЗпП України.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 4 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 18 травня 2012 року ОСОБА_3 був прийнятий на посаду техніка-приймальника станції технічного обслуговування ПП «ВКФ «Автопостач» із випробувальним терміном на один місяць та оплатою згідно штатного розпису (наказ від 18 травня 2012 року № 38-К). Між сторонами був підписаний строковий трудовий договір.

07 червня 2012 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням (наказ від 07 червня 2012 року № 42-К). Після звільнення остаточний розрахунок не був проведений.

У 2013 році ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПП «ВКФ «Автопостач», у якому, посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України, просив стягнути з останнього заробітну плату у розмірі 503 грн 02 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 26 897 грн 05 коп. та моральну шкоду у розмірі 1 700 грн.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02 серпня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто із ПП «ВКФ «Автопостач» на його користь 29 232 грн за час затримки розрахунку при звільненні та 1 тис. грн моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

03 листопада 2014 року згідно з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 отримав кошти у розмірі 24 753 грн 52 коп., остаточно заборгованість у розмірі 5 478 грн 48 коп. на користь ОСОБА_3 стягнуто 18 жовтня 2014 року під час примусового виконання рішення суду.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що рішення Яготинського районного суду Київської області від 02 серпня 2013 року не було вчасно виконане, а тому, посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсацію втрати частини заробітної плати.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, послався на відсутність підстав, передбачених ст. 117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів.

За змістом ст. 117 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що недонараховану заробітну плату у розмірі 503 грн 04 коп. ОСОБА_3 отримав 30 липня 2013 року під час розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ПП «ВКФ «Автопостач» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки ПП «ВКФ «Автопостач» сплатило ОСОБА_3 належні йому при звільненні суми, то рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02 серпня 2013 року з ПП «ВКФ «Автопостач» стягнуто на користь ОСОБА_3 лише середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду.

Оскільки статтею 117 КЗпП України не передбачена відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати після ухвалення рішення суду, яким вже вирішено питання такої відповідальності, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки та переоцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України, і не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик