Категорія: 53 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар судового засідання - Галицька І.П.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (далі - ПАТ «Волиньгаз») про стягнення повного розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 10 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 22 вересня 2014 року її було прийнято на посаду начальника управління з персоналу ПАТ «Волиньгаз».

20 листопада 2015 року вона подала заяву про звільнення її з посади згідно з ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України у зв'язку з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору. В цей же день ПАТ «Волиньгаз» було видано наказ № 359-К про її звільнення з роботи, зроблено відповідний запис у трудовій книжці та видано трудову книжку.

Її звільненню передував затяжний судовий спір, спричинений незаконним застосуванням відповідачем щодо неї дисциплінарних стягнень. Зокрема, рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року, її поновлено на посаді начальника управління з персоналу ПАТ «Волиньгаз» та стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Цим рішенням суду підтверджено факт незаконного застосування до неї дисциплінарних стягнень, тобто порушення її прав на продуктивну працю.

Однак після проголошення рішення суду керівництво ПАТ «Волиньгаз» продовжувало порушувати її права, а саме - несвоєчасно виконало рішення суду, не повідомило її про поновлення на роботі, не надало робочого місця.

При останньому звільненні їй було виплачено лише компенсацію за невикористану відпустку, та й ту з порушенням встановлених законодавством термінів, а саме - 26 листопада 2015 року при фактичному звільненні 20 листопада 2015 року.

При цьому їй не було виплачено вихідну допомогу в розмірі 75 444,00 грн., не оплачено листок непрацездатності в розмірі 7 435,00 грн.

Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідача на її користь вказані суми, а також 3 304 грн. як відшкодування за затримку виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні, 217 277,75 грн. компенсації за несвоєчасну оплату листка непрацездатності та вихідної допомоги.

30 листопада 2016 року ОСОБА_1 подала заяву про уточнення (зменшення розміру) позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача на її користь 60 308 грн., з яких: 49 569 грн. вихідної допомоги, 7 435 грн. оплати непрацездатності та 3 304 грн. середнього заробітку за затримку виплати сум, належних при звільненні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ПАТ «Волиньгаз» на користь ОСОБА_1 3304 грн. середнього заробітку за час затримки при звільненні, 7 435 грн. коштів за оплату днів тимчасової непрацездатності.

Стягнути з ПАТ «Волиньгаз» в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати це рішення в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, покликаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В запереченні відповідач ПАТ «Волиньгаз» просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду в частині відмови у стягненні вихідної допомоги залишити без змін, зазначаючи про законність і обґрунтованість рішення в означеній частині.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Судом встановлено, що з 22 вересня 2014 року по 20 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Волиньгаз», займаючи посаду начальника управління з персоналу товариства, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а. с. 6-9).

02 лютого 2015 року між сторонами було укладено письмовий трудовий договір, за яким ОСОБА_1 прийнята (найнята) на роботу в товариство на вказану посаду (а. с. 10).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 листопада 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ПАТ «Волиньгаз» про скасування заходів дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу позов задоволено частково. Постановлено скасувати накази відповідача від 24 квітня 2015 року та від 12 червня 2015 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення ОСОБА_1 з роботи, поновити її на посаді начальника управління з персоналу та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. У справі судами було встановлено, що при застосуванні дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 у вигляді звільнення відповідачем допущено суттєві порушення норм трудового законодавства (а. с. 14-21).

На виконання вказаного рішення суду наказом ПАТ «Волиньгаз» від 12 листопада 2015 року № 247 ОСОБА_1 поновлено на раніше займаній посаді з 13 червня 2015 року (а. с. 51).

20 листопада 2015 року ОСОБА_1 подала керівнику ПАТ «Волиньгаз» заяву про звільнення її з роботи в цей день на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору, що виразилося у не створенні належних умов праці, відсутності реагування керівника підприємства на неправомірні дії працівників відділу економічної безпеки, незаконне притягнення її до дисциплінарної відповідальності (а. с. 53).

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Наказом ПАТ «Волиньгаз» від 20 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі її заяви (а. с. 54).

Саме така норма трудового законодавства зазначена як підстава звільнення і в трудовій книжці позивача (а. с. 6-9).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звільнена з роботи 20 листопада 2015 року, однак розрахунок з нею проведено лише 25 листопада 2015 року. Тому її вимоги про стягнення коштів за 4 дні прострочення в розмірі 3 304 грн. (826,15 грн. х 4 дні) є обґрунтованими.

Як вбачається з листка непрацездатності серії АГФ №416484, в період з 12 листопада 2015 року по 20 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні. При цьому, оригінал вказаного листка було отримано відповідачем 23 листопада 2015 року, про що свідчить відповідна відмітка начальника відділу навчання та підбору персоналу ПАТ «Волиньгаз» (а. с. 29). Тому доводи представника відповідача про його неотримання не заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця, затвердженого Постанови Кабінету Міністрів № 440 від 26 червня 2015 року, оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється за основним місцем роботи у формі матеріального забезпечення, що повністю або частково компенсує втрату заробітної плати.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про оплату днів тимчасової непрацездатності, розмір якої визначений з урахуванням заробітної плати позивача, в сумі 7 435 грн. (826,15 грн. - середньоденна зарплата х 9 днів).

Рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку при звільненні в сумі 3 304 грн. та коштів за оплату днів тимчасової непрацездатності в сумі 7 435 грн. сторонами в апеляційному порядку не оскаржується, а тому у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України щодо меж апеляційного розгляду справи апеляційним судом не перевіряється.

Передбачених ч. 3 ст. 303 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги колегією суддів не встановлено. Тому рішення в означеній частині слід залишити без змін.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні, суд виходив з того, що фактично звільнення позивача проведено за ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), а тому заявлені вимоги в цій частині є необґрунтованими.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права.

Статтею 38 КЗпП України врегульовано питання розірвання трудового договору з ініціативи працівника. За змістом цієї правової норми працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Це означає, що при незгоді працедавця звільнити працівника із зазначених останнім підстав працедавець може відмовити працівнику у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не визначалися.

З огляду на викладене та враховуючи, що ПАТ «Волиньгаз» звільнив з роботи ОСОБА_1 за її заявою саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначені у наказі про звільнення обставини про те, що, на думку працедавця, товариством не було допущено фактів невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору і що ПАТ «Волиньгаз» вважає підставою звільнення згідно з даним наказом ч. 1 ст. 38 КЗпП України (а. с. 54), не мають правового значення і не тягнуть за собою інших правових наслідків, крім тих, що встановлені законодавством при звільнення працівника за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

До того ж рішенням Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2016 року в справі за позовом ПАТ «Волиньгаз» до ОСОБА_1 про зміну формулювання причини звільнення з ч. 3 ст. 38 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України в позові відмовлено (а. с. 23-25).

У даній справі питання про законність чи незаконність наказу ПАТ «Волиньгаз» від 20 листопада 2015 року № 359-К, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи, не є предметом спору, так як цей наказ сторонами в установленому законом порядку не оскаржується, а тому обставини, пов'язані з наявністю чи відсутністю з боку працедавця порушень законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, у зв'язку з якими позивач подала відповідачу заяву про звільнення з роботи, не підлягають встановленню в межах розгляду даної справи.

Доконаним є той факт, що ОСОБА_1 звільнена з роботи наказом ПАТ «Волиньгаз» за ч. 3 ст. 38 КЗпП. Даний наказ є чинним. А відтак мають бути застосовані передбачені законом правові наслідки розірвання трудового договору з підстав, наведених у вказаній правовій нормі, тобто не виконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Такі правові наслідки встановлені статтею 44 КЗпП України, згідно з якою при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Отже позивач ОСОБА_1 має право на вихідну допомогу у розмірі, не меншому, ніж її тримісячний середній заробіток. Оскільки при звільненні з роботи позивача відповідач не виплатив їй вказані кошти, вони підлягають стягненню на її користь в судовому порядку.

Обчислення середньої заробітної плати у разі виплати вихідної допомоги працівнику здійснюється у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок).

Згідно з п. 2 розділу 2 Порядку для виплати вихідної допомоги середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з довідкою ПАТ «Волиньгаз» за останні два місяці роботи (квітень-травень 2015 року) ОСОБА_1 було нараховано 31 393,64 грн. заробітної плати, з яких: 15 236,77 грн. - за 20 фактично відпрацьованих робочих днів у квітні та 16 156,87 грн. - за 18 фактично відпрацьованих робочих днів у травні (а. с. 27). Отже всього за останні два місяці роботи позивач відпрацювала 38 робочих днів (20+18), а її середньоденна заробітна плата становить 826,15 грн. (31 393,64:38).

У тій же довідці ПАТ «Волиньгаз» зазначено, що кількість робочих днів згідно з графіком роботи у квітні 2015 року становила 21, а у травні 2015 року - 18 (а. с. 27). Звідси середньомісячне число робочих днів - 19,5 ((21+18):2).

Тому обчислений у відповідності з Порядком тримісячний середній заробіток ОСОБА_1 складає 48 329,78 грн. (826,15х19,5х3). Саме така сума коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача як вихідна допомога при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, передбачена ст. 44 КЗпП України.

Доводи відповідача про пропуск позивачем встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду за захистом свого права не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України він є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Також у вказаній постанові Верховного Суду України зазначено, що застосування судами положень частини першої статті 233 КЗпП України в частині позовних вимог про стягнення, зокрема вихідної допомоги при звільненні, є помилковим, оскільки такі позовні вимоги відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої указаної статті не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Таким чином, пред'явлення ОСОБА_1 вимоги до суду про стягнення вихідної допомоги при звільненні не обмежується будь-яким строком.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги не відповідають обставинам справи і ґрунтуються на неправильному застосуванні вищенаведених норм матеріального права, оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову у відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 10 лютого 2017 року в даній справі в частині відмови в задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» на користь ОСОБА_1 48 329 (сорок вісім тисяч триста двадцять дев'ять) грн. 78 коп. вихідної допомоги.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді