АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4985/17 Справа № 200/841/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Дніпро

30 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л.,Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Дніпропетровського міського виробничого відділу Дніпропетровської регіональної філії Держпідприємства «Центр державного земельного кадастру» про визнання неправомірними дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Дніпропетровського міського виробничого відділу Дніпропетровської регіональної філії Держпідприємства «Центр державного земельного кадастру» про визнання неправомірними дії /а.с.1/.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено /а.с.58-64/.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги /а.с.68/.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 22 липня 2015 року № 118/66 надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаражу за адресою пров. Кипарисний,1.

03 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровської регіональної філії Держпідприємства «Центр державного земельного кадастру» з заявою, в якій просив укласти договір на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, на якій розташований гараж, що належить позивачу.

Листом від 08 грудня 2015 року відповідач повідомив позивача, що через значне виробниче навантаження та великого обсягу робіт по прийнятим на себе зобовязанням за укладеними договорами, що підлягають безумовному завершенню до спливу строку їх виконання, можливості прийняти пропозицію позивача не вбачається.

17 грудня 2015 року ОСОБА_2 направив відповідачу інформаційний запит, в якому посилаючись на вимоги ст.19,20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» просив надати йому наступну інформацію:

- яким нормативним документом встановлена максимальна кількість замовлень, що знаходяться на виконанні у відділі;

- яка кількість договорів знаходиться в роботі відділу на даний час;

- коли спливає найближчий строк виконання по укладеним договорам;

- повідомити розумний строк коли буде можливо прийняти замовлення позивача на укладення договору.

Листом від 21 грудня 2015 року відповідач повідомив позивача, що у Дніпропетровського міського виробничого відділу відсутній обовязок розповсюджувати інформацію про документи, якими регламентується організація роботи відділу, внутрішній виробничий розпорядок роботи та навантаження працівників відділу, у тому числі про максимальну або мінімальну кількість замовлень, що знаходяться у них на виконанні. Інформація щодо кількості договорів, що знаходяться на цей час в роботі відділу, найближчі строки виконання укладених договорів тощо стосується виключно сторін цих договорів, а тому підстав для надання такої інформації іншим особам не вбачається.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції керувався тим, що діяльність відповідача не підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів», договір на розроблення проекту відведення земельної ділянки не є публічним, надання відповідачем відповіді на поставлені позивачем у інформаційному запиті питання у тому вигляді, в якому вони сформульовані, порушило б права та інтереси інших осіб, зокрема, замовників технічної документації.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із частини 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Судом першої інстанції вірно визначено, що договір на розробку проекту землеустрою не відноситься до публічних договорів.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необгрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою.

Суть публічного договору полягає у тому, що особа, яка займається публічною діяльністю, тобто постачальник, виконавець роботи або послуги зобовязаний здійснити поставку товару, виконати роботу чи надати послуги і в жодному разі не може відмовити клієнту від укладення з ним договору, або від надання йому відповідних товарів, виконання робіт або послуг.

Аналізуючи положення ст. 633 ЦК України, можна виділити основні ознаки публічного договору, що характерні для цього договору практично у будь-якій сфері його застосування.

Такими ознаками є: 1) наявність зобовязаної сторони договору особи, що діє у сфері публічного договору (підприємець); 2) особа, яка діє у сфері публічного договору, здійснює продаж товарів, виконання робіт або надання послуг широкому загалу споживачів, тобто будь-кому, хто до неї звернеться. Ця ознака знаходить вираз у можливості для будь-якого споживача скористатися послугами (товаром), який пропонується згідно із умовами публічного договору; 3) публічний договір повинен встановлювати однакові умови для всіх споживачів, а пільги надаються лише по оплаті за послуги чи товари в установленому законом порядку.

Однією з підстав для застосування правил публічного договору у випадку, коли підприємець не укладає договори прямо названі в законі як публічні і не є монополістом на ринку, служить критерій публічної діяльності здійснення підприємцем систематичної діяльності у відношенні необмеженого кола осіб (кожного, хто до нього звернеться).

Отже, під публічною діяльністю слід розуміти підприємницьку діяльність, з якої випливає обовязок юридичної чи фізичної особи, що здійснює підприємницьку діяльність з продажу товарів, виконання робіт, надання послуг на однакових умовах, за винятком випадків, встановлених законодавством, для кожного споживача, який до нього звернувся.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Аналіз положень Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що споживачеві надається право на вільний вибір товарів і послуг, а на продавця (субєкта підприємницької діяльності, що виконує роботи чи надає послуги) покладається обовязок усілякого сприяння споживачеві у вільному виборі товарів і послуг. Тобто споживач безпосередньо силу закону вправі вимагати укладення договору для задоволення побутових потреб, якщо цей субєкт неправомірно ухиляється від його укладення. З аналізу змісту названого Закону випливає, що його дія поширюється на всі відносини по виконанню робіт, наданню послуг, продажу товарів громадянам для їх власних побутових потреб, а укладені з цією метою договори є публічними.

Тобто, визнаються публічними всі договори, що підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

В той же час, міркування позивача, стосовно того, що відносини, які склались між ним та ДП «Центр державного земельного кадастру» регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів» є хибними.

Статтею 181 Земельного Кодексу України визначено поняття землеустрою, зокрема це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.

Аналогічне визначення міститься і в ст.1 ЗУ «Про землеустрій».

Мета землеустрою полягає в забезпеченні раціонального використання та охорони земель, створенні сприятливого екологічного середовища та поліпшенні природних ландшафтів.

Зміст землеустрою, крім усіх визначених пунктів у ст. 184 Земельного кодексу України, є складання проектів відведення земельних ділянок.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про землеустрій» суб'єктами землеустрою є: органи державної влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування; юридичні та фізичні особи, які здійснюють землеустрій; землевласники та землекористувачі.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про землеустрій» землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про землеустрій» замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі. Розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою. Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про землеустрій» розробники документації із землеустрою мають право: а) виконувати роботи із складання документації із землеустрою; б) погоджувати із замовником наукові, технічні, економічні та інші вимоги до документації із землеустрою, строк виконання робіт, їх вартість та порядок оплати; в) вимагати індексації вартості виконаних робіт із землеустрою в порядку, встановленому законом; г) авторства на створену ними документацію із землеустрою; ґ) здійснювати авторський нагляд за реалізацією заходів, передбачених документацією із землеустрою; д) вимагати зупинення робіт, що виконуються з порушенням документації із землеустрою і призводять до нецільового використання земель та їх псування; е) вносити пропозиції щодо оновлення застарілої або розробки нової документації із землеустрою. Розробники документації із землеустрою зобов'язані: а) дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, а також державних стандартів, норм і правил при здійсненні землеустрою; б) інформувати зацікавлених осіб про здійснення землеустрою; в) виконувати всі умови договору; г) виконувати роботи із складання документації із землеустрою у строк, передбачений договором. Максимальний строк складання документації із землеустрою не повинен перевищувати шести місяців з моменту укладення договору. Розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. У разі невиконання або неналежного виконання умов договору при здійсненні землеустрою, розробники документації із землеустрою несуть відповідальність, передбачену договором і законом.

Отже, аналізуючи викладені вище норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що враховуючи субєктний склад та мету, з якою укладається договір на розробку проекту землеустрою, останній не є споживчим договором.

Посилання апелянта на неправомірність висновку суду першої інстанції, щодо можливості звернення позивача до іншої землевпорядної організації, яка функціонує у м.Дніпропетровську, колегія суддів відхиляє, як такі що не відповідають обставинам справи.

Так, законодавством передбачено, що замовники документації із землеустрою за рахунок власних коштів мають право на вибір розробника та укладення з ним договору, якщо інше не передбачено законодавством України. Таким чином, з метою розроблення проекту із землеустрою замовник може звернутись до будь-якого розробника документації із землеустрою, визначеного переліком субєктів господарювання в сфері землеустрою, які зареєстровані на території м.Дніпропетровська.

Також, при зверненні з позовом ОСОБА_2 посилався на порушення відповідачем його права на інформацію, в контексті ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом першої інстанції було правомірно відмовлено в задоволенні цієї заяви, оскільки діяльність відповідача щодо проведення робіт із землеустрою не підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, суд вірно зазначив, що зміст запиту позивача не стосується інформації про послуги (вид, характер, вартість, асортимент тощо), які надаються відповідачем, а стосується лише кількості замовлень, що перебувають на виконанні у відповідача, та строків виконання конкретних замовлень, розповсюдження такої інформації порушило б права та інтереси інших осіб, зокрема, замовників технічної документації.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_3