Справа № 308/5729/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 грудня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.

суддів: Джуга С.Д., Кожух О.А.

з участю секретаря: Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, -

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась у суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі по тексту ПАТ «ОТП Банк»), і ОСОБА_1 про визнання недійсним договору щодо відступлення права вимоги, який мотивує тим, що 20.09.2005 року між нею та АКБ «Райфазенбанк України» було укладено кредитний договір №CNL800/057/2005, згідно якого вона отримала кредит на загальну суму 78000 дол. США, для фінансування будівельних робіт та закупівлі будівельних матеріалів на будівництво будинку, строком до 2025 року. Одночасно із договором кредиту було укладено договір іпотеки, відповідно до якого для забезпечення повного і своєчасного виконання взятих на себе зобов'язань вона надала банку в іпотеку земельну ділянку, площею 0,0599 га та будь-яке нерухоме майно, що буде побудоване на ній за адресою: АДРЕСА_1. Протягом усього часу виконувала взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів. Однак у 2015 році у сім'ї виникли фінансові проблеми, які були пов'язані із різким коливанням курсу, зменшення доходів, і тому вона звернулася до позивальника із заявою про реструктуризацію боргу, однак їй було відмовлено. Також, отримала із регіонального відділення банку повідомлення від 06.05.2016 року про заміну кредитора та іпотекодержателя в межах кредитного договору №CNL800/057/2005. З даного листа також слідує, що банк відступив право вимоги на користь ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від 06.05.2016 року. Вважає укладений договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 06.05.2016 року, недійсним. Вказує, що ОСОБА_1 не мав індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, що унеможливлювало прийняття від ОСОБА_3 платежів у валюті, направлених на погашення боргу за кредитом. Також вказує, що укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 правочин за своєю природою є договором факторингу, а такі договори мають право укладати лише фінансові установи, які отримали ліцензію із наданням фінансових послуг. Зазначає, що договір про відступлення права вимоги не містить істотних умов щодо обслуговування боржником боргу за кредитним договором чим порушено ЗУ «Про захист прав споживачів».

В подальшому, уточнила підстави позову та додатково вказувала на те, що договір підлягає визнанню недійсним, оскільки кредитна установа не вправі була уступати право вимоги згідно ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на викладене просила суд визнати недійсним договір укладений 06.05.2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» про відступлення права вимоги за кредитним договором CNL800/057/2005 від 20.09.2005 року та договором іпотеки №PCL 800/347/2005.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.04.2017 року даний позов, задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням ПАТ «ОТП Банк» оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування скарги зазначає, що суд не взяв до уваги правовий висновок ВСУ від 06.07.2015 р. за №6-301цс15. Також вважає безпідставним посилання суду на Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Також дане рішення оскаржено в апеляційному порядку представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд безпідставно застосував приписи ст. 1077 ЦК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає, що вони підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 20 вересня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № CNL 800/057/2005, згідно якого ОСОБА_3 отримала кредит за чотирма траншами на загальну суму 78000 дол. США, на будівництво нерухомого майна: фінансування будівельних робіт та закупівлі будівельних матеріалів, строком до 2025 року (а.с.8-12).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20.09.2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № PCL 800/347/2005, відповідно до якого позивач надала банку в іпотеку земельну ділянку, площею 0.0599 га, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності та нерухоме майно, що буде збудовано на земельній ділянці за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.13-16).

Та 06 травня 2016 року між ПАТ «ОТП» Банк» та громадянином ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № CNL 800/057/2005 від 20 вересня 2005 року (а.с.73).

Відповідно до положень даного договору про відступлення права вимоги первісний кредитор передає у повному обсязі, а новий кредитор приймає у повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредитору. Новий кредитор займає місце первісного у зобов'язаннях, що виникли з кредитного договору № CNL 800/057/2005 від 20 вересня 2005 року в обсязі й на умовах, що існують на момент укладення даного договору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та визнаючи недійсним договір про відступлення права вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що: 1) даний договір за своєю природою є договором факторингу, однак ОСОБА_1 (фактор) не має відповідної ліцензії з правом надання фінансових послуг, що суперечить ст. 1079 ЦК України та ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; 2) даний договір укладено з порушенням Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», оскільки ОСОБА_1 не має ліцензії на право здійснення операцій з валютою; 3) даний договір всупереч абз. 6 ч.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача» не містить всіх істотних умов; 4) недійсність переданої вимоги також слідує з того, що згідно договору відступлено вимогу в розмірі 77794,28 доларів, однак, відповідно до довідки ПАТ «ОТП Банк» від 12.05.2016 року заборгованість ОСОБА_3 становить суму 77754,9 доларів США; 5) такий договір про відступлення права вимоги укладено з порушенням п.3 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Однак, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, колегія суддів вважає безпідставним посилання суду на ст. 1079 ЦК України та ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зважаючи на наступне.

До загальних засад цивільного законодавства відноситься, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Як встановлено колегією суддів при укладенні договору про відступлення права вимоги від 06 травня 2016 року сторони керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України, що значиться в п.2 цього договору.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин суд першої інстанції помилкового дійшов висновку про те, що договір від 06 травня 2016 року є договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору, недійсним.

Подібного висновку дійшов ВСУ у свої Постанові №6-301цс15 від 06.07.2015 року, який є обов'язковим для всіх судів України.

Також, помилковим є на думку колегії суддів посилання суду на відсутність у ОСОБА_1 ліцензії на право здійснення валютних операцій, як на підставу для визнання договору недійсним, зважаючи на наступне.

Згідно ст. 1 Декрету Кабінету міністрів України від 19.02.1993, № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет) валютні операції це: 1) операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; 2) операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передачею заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; 3) операції, пов'язані з ввезенням, переказом і пересиланням на територію України та вивезенням, переказом і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Таким чином, необхідно визначитися, чи є валютні цінності предметом договору про відступлення прав вимоги.

Згідно з визначенням наведеним в ст.1 Декрету поняття «валютні цінності» це: 1) валюта України - грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських квитків, монет і в інших формах, які звертаються та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу , кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; 2) платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, бони, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, ощадні книжки, інші фінансові та банківські документи), виражені у валюті України ; 3) іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських квитків, монет, що перебувають в обігу і є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу , кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України; 4) платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, інші фінансові та банківські документи), виражені в іноземній валюті або банківських металах; 5) банківські метали - це золото, срібло, платина, метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб відповідно до світових стандартів, у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також монети, виготовлені з дорогоцінних металів.

Таким чином, права вимоги грошових коштів в іноземній валюті відсутні в переліку складових поняття «валютні цінності», відповідно операції з ними не є валютними операціями і не вимагають ліцензування відповідно до ст. 5 цього Декрету.

Також, слід врахувати, що згідно договору про відступлення права вимоги таке здійснено за суму 1 356 643,30 грн. (тоді як, суд помилково послався на суму 54000 доларів США, оскільки дана сума є лише еквівалентом вимоги в іноземній валюті, що узгоджується з приписами ч. 2 ст. 524 і ч. 2 ст. 533 ЦК України), що не дає можливим розцінити укладення такого договору як валютну операцію.

Безпідставним є посилання суду на невідповідність даного договору абз. 6 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача», оскільки на момент укладення кредитного договору редакція ЗУ «Про захист прав споживачів» не містила такої норми. Більше того, чинна на той момент редакція ЗУ «Про захист прав споживачів» не містила взагалі поняття споживчого кредиту, що свідчить про те, що даний Закон не поширюється на укладений сторонами кредитний договір, а відтак, і не може поширюватися на договір про відступлення права вимоги за ним.

Щодо посилання суду на невідповідність розміру відступленого боргу розміру заборгованості ОСОБА_3, то слід зазначити, що матеріали справи не містять відповідної довідки від 12.05.2016 року на яку послався суд. Крім того, навіть за доведеності така невідповідність не може бути підставою для визнання правочину недійсним, оскільки спір щодо розміру заборгованості не стосується факту укладення договору про відступлення права вимоги, та не може впивати на його дійсність. Вказані обставини можуть мати значення у разі пред'явлення новим кредитором позову про стягнення заборгованості.

Щодо посилання суду на п.3 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то колегія суддів констатує, що згідно п. 1 даного Закону його дія поширюється на зобов'язання, які забезпечені нерухомим майном якщо загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що загальна площа житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 становить площу 275,1 кв.м. (а.с.69-72). Тобто, вищезазначений Закон у даному випадку не підлягає застосуванню.

Узагальнюючи наведене, колега суддів приходить до висновку, що жодна з обставин, наведених позивачем та судом першої інстанції, не може бути підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 06 травня 2016 року, а тому, рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України з позивача на користь кожного з апелянтів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 606,33 грн., понесені останніми за подачу апеляційної скарги.

Зважуючи на викладене та керуючись приписами статей 10, 11, 60, 88, 212, 303, 307, 308, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в:

апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та ОСОБА_1, задоволити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 квітня 2017 року, скасувати та ухвалити в справі нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» судові витрати у розмірі 606,32 грн., судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 606,32 грн., судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді