Справа № 306/2003/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

18 січня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Кондора Р.Ю.

при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу Свалявського районного суду від 26 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Свалявської державної нотаріальної контори Дядюша О.О., про визнання недійсними договорів дарування квартири, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Свалявського районного суду від 26 жовтня 2016 р. заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати цю ухвалу та постановити нову про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову. Доводять про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указують, що в ухвалі суду відсутні мотиви та обґрунтування, відповідно до яких суд дійшов висновку про необхідність накладення арешту на квартиру. Зазначають, що дії суду слід розцінювати як неправомірні, упередженні й такі, що свідчать про зацікавленість судді в накладенні арешту на майно, до якого позивач немає жодного стосунку. Окрім того, в позові об'єднанні вимоги, які підлягають розгляду як у порядку цивільного, так і в порядку адміністративного судочинства, через що суд зобов'язаний визначитися із заявленими вимогами, а вже після цього розглядати заяву позивача про забезпечення позову.

Суд першої інстанції виходив із того, що з метою запобігання подальшого відчуження спірної квартири по АДРЕСА_1, необхідно на час розгляду справи забезпечити позов шляхом накладення арешту на цю квартиру.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала - залишенню без змін, із таких мотивів.

У вересні 2016 р. ОСОБА_4 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування, предметом яких є квартира АДРЕСА_1, та одночасно подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на цю квартиру та заборони відчуження такої (а.с.3-6).

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з вимогами п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має із урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як видно з матеріалів справи, між сторонами виник спір щодо квартири по АДРЕСА_1. Позивач посилається на те, що після смерті його мами право власності на спірне майно оформила на себе його сестра на виконання нею договору довічного утримання, який рішенням Свалявського районного суду від 16 березня 2016 р. розірвано. Однак, відповідач здійснила відчуження спірної квартири (саме під час розгляду справи про розірвання договору довічного утримання) шляхом укладення договорів дарування своїм донькам - ОСОБА_3 і ОСОБА_2, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з позовом про скасування цих договорів і вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру з метою уникнення подальших можливих дій по відчуженню спірної квартири.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку та постановив законну ухвалу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку та не дають підстав для скасування оскарженої ухвали як неістотні для вирішуваного питання.

Керуючись ст.ст. 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 313, 314 ч.1 п.4, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

2. Ухвалу Свалявського районного суду від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді: