Справа № 462/3817/16 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/963/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 01 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_2 36863 грн. 47 коп. невиплаченої заробітної плати. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржило ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зокрема, зазначає, що зазначені у позовній заяві накази «Про зміни в оплаті праці працівників» від 21.07.2010 року № 186, від 23.04.2012 року № 150, від 29.04.2013 року № 170, від 30.04.2014 року № 176 та від 27.06.2014 року № 264 є чинними, оскарженими та скасованими у встановленому порядку не були. Позивачем не ставилося питання чинності вказаних наказів, а встановити факт порушення підприємством трудових прав позивача можливо лише у випадку встановлення невідповідності законодавству наказів про зміни в оплаті праці працівників. Однак, суд першої інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, надав оцінку правомірності зазначених наказів та визнав їх незаконними. Звертає увагу суду на те, що для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення недонарахованої заробітної плати законодавством передбачено трьохмісячний строк, який позивач пропустив, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Вважає, що до спірних правовідносин не може бути застосовано ст. 233 КЗпП України, яка передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, оскільки факт порушення законодавства про працю стосовно позивача встановлено не було. Крім того, вказує на порушення судом першої інстанції вимог цивільного процесуального законодавства щодо належного повідомлення сторін у справі про час та місце проведення судового засідання.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).

Згідно ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов»язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Згідно ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Відповідно до п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об»єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника I розряду - у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Встановлено, що ОСОБА_2 у період з 01.09.2007 року по 29.01.2015 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрослюсаря з ремонту і обслуговування автоматики та засобів вимірювання електростанцій 4 розряду, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 4).

Відповідно до наказу ЛМКП «Львівтеплоенерго» № 186 від 21.07.2010 року з 01.07.2010 р. мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду становила 892,8 грн.

Згідно із наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» № 150 від 23.04.2012 року з 01.05.2012 року мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду становила 1042,8 грн.

Відповідно до наказу ЛМКП «Львівтеплоенерго» № 170 від 29.04.2013 року з 01.05.2013 року мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду становила 1106,4 грн., що була нижчою за встановлену мінімальну заробітну плату, яка відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік» станом на 01.05.2013 року становила 1147 грн.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» на 2014 рік встановлено мінімальну заробітну плату - 1 218,00 грн.

Наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 30.04.2014 року № 176 та від 27.06.2014 року № 264 встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.05.2014 року в розмірі 1 152,00 грн., а з 01.07.2014 року в розмірі 1 204,80 грн., що менше розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2014 рік».

Отже відповідач, власними внутрішніми наказами по підприємству, неправомірно зменшував встановлений Законом розмір мінімальної заробітної плати, на основі якого, проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушено трудові права позивача, зокрема на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством, а тому підставно стягнув з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 36863 грн. 47 коп. та понесені судові витрати.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем трьохмісячного строку звернення до суду встановленого ст.233 КЗпП України не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відхилити.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.