АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4964/17 Номер провадження 22-ц/786/2846/17Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Панченка О.О.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування фактичних обставин та порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, в серпні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, який обґрунтовував тим, що на підставі анкети-заяви остання отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору виникла заборгованість в сумі 13965,28 грн., яку просив стягнути з відповідача.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані на підтвердження позовних вимог суми в розрахунку заборгованості не співпадають з сумами заборгованості зазначеними в позовній заяві. Крім того розрахунок заборгованості здійснений банком з порушенням умов кредитного договору.

Враховуючи неможливість суду дослідити розрахунок заборгованості, зясувати період нарахування відсотків та її розмір, суд встановив недоведеність банком належними та допустимим доказами розміру заборгованості, в звязку з чим відмовив в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В даному випадку, позивачем надано суду майже нечитабельну ксерокопію анкети-замовлення від 05.12.2010 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 виявила бажання оформити на своє імя зарплатну картку.

Разом з тим, при зверненні до суду банком було зазначено, що внаслідок невиконання умов кредитного договору №б/н від 05.12.2010 року станом на 04.07.2017 року існує заборгованість в сумі 13965,28 грн.

На підтвердження існування заборгованості банком надано таблицю-розрахунок заборгованості, який починається лише з 07.09.2013 року, при цьому сальдо поточної заборгованості за кредитом утворено 26.10.2013 року, а до цього періоду в графі «сальдо поточної заборгованості» банком проставлені нулі.

Крім того, і в наданих додаткових таблицях-розрахунках, не представляється можливим дійти однозначного висновку про наявність у відповідача простроченої заборгованості в розмірі, визначеному позивачем в своїй позовній заяві.

Так, в ході розгляду апеляційної скарги, з метою встановлення всіх фактичних обставин по справі, колегія суддів запропонувала ПАТ КБ «Приватбанк» надати додаткові докази з приводу існування розміру заборгованості, памятки клієнта, інформацію щодо виду отриманої відповідачем кредитної картки за умовами кредитного договору від 05.12.2010 року.

З наданої банком інформації вбачається, що ОСОБА_2 отримано картку 18404 з датою відкриття 07.09.2013 року та терміном дії 07/16; карту 033596 з датою відкриття 16.01.2014 року та терміном дії 10/17 та картку 735619 з датою відкриття 03.08.2015 року та терміном дії 03/18.

Таким чином, відповідач впродовж 2013-2-17 р.р. користувалась одночасно різними банківськими картками (в інформаційній довідці банк не зазначив види цих карток).

При цьому, позивачем так і не було надано жодної інформації про те, саме яку кредитну картку отримала відповідач 05.12.2010 року за умовами договору при підписанні анкети-заяви.

Крім того, звертає на себе увагу той факт, зо за змістом самої анкети-заяви ОСОБА_2 отримала лише зарплатну картку.

Доказів про те, що відповідачем за умовами даного кредитного договору були отримані якісь інші кредитні картки матеріали справи взагалі не містять.

Надаючи правову оцінку наданим позивачем доказам у вигляді таблиць-розрахунків, колегія суддів звертає увагу на те, що вони не містять даних про користування відповідачем будь-якими банківськими коштами за період з 05.12.2010 року по 26.10.2013 року.

Згідно додаткової інформації банку про отримання відповідачем 07.09.2013 року кредитної картки 18404 та з урахуванням того, що всі таблиці-розрахунки заборгованості починаються лише з 07.09.2013 року можливо допустити, що виникла заборгованість стосується користування ОСОБА_2 вже зовсім іншою кредитною карткою, отриманою нею за умовами іншого договору.

Між тим, процесуальне законодавство не передбачає можливості обґрунтовувати висновки судового рішення припущеннями.

Враховуючи, відсутність доказів які-б свідчили про підписання анкети-заяви відповідачем щодо наміру отримати саме кредитну картку, як і доказів надання кредитної, а не зарплатної, картки з зазначенням терміну її дії, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем своїх вимог, оскільки надана апелянтом додаткова інформація про розрахунок заборгованості не є беззаперечним доказом існування останньої.

Аналізуючи вказані додаткові розрахунки, колегія суддів вважає, що вони, в черговий раз, підтверджують висновок місцевого суду стосовно неможливості провірити правильність нарахованої заборгованості, зясувати обставини укладення спірного договору та отримання за його умовами банківського продукту, зясувати період нарахування відсотків та їх розмір, утворення заборгованості по тілу кредиту та т.і.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Судді : (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

Повний текст постанови складено 22 грудня 2017 року.