АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1269/17 Головуючий 1 інст. - Назаренко О.В.
Справа № 635/5741/16-ц Доповідач - Бурлака І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» січня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Малінської С.М.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення із житлового приміщення,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3. В обґрунтування свого позову посилався на те, що йому в цілому належить житловий будинок на праві власності за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, видане виконкомом Хорошівської селищної ради Харківського району Харківської області від 25 березня 2010 року, що підтверджується довідкою з Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» № 166 від 29 червня 2016 року.

Зазначив, що житловий будинок він використовує для власного проживання та в даному будинку також проживають відповідачі: його донька ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_2 На протязі багатьох років між ним та відповідачами склалися неприязні стосунки, в зв'язку з тим, що відповідачі систематично порушують його права, як власника будинку, роблять неможливим його проживання з ними в будинку.

Вказав, що домовленості між ним та відповідачами про безоплатне користування житлом не було, вони відмовляються брати участь в оплаті комунальних послуг. Для економії на опаленні він намагається регулювати температуру на опалювальному приладі, що викликає їх незадоволення та перешкоджають йому в цьому, влаштовують через це сварки, завдають йому побої, а ОСОБА_2 було завдано йому тілесні ушкодження, з приводу чого відкрито кримінальне провадження.

Зазначив, що незважаючи на його заборону, відповідачі займають приміщення літньої кухні, яка знаходиться в частині будинку, яку займає він. У зв'язку з тим, що вхід до цієї кухні здійснюється через вхід до його приміщень, зайняття відповідачами літньої кухні створює незручності для нього.

Вказав, що з метою вирішення конфлікту та здійснення на відповідачів громадського впливу, він звернувся до Хорошівської селищної ради Харківського району Харківської області. Створеною при селищній раді комісією розглянуто його звернення з виходом на місце його проживання. ОСОБА_3 роз'яснено, що вона повинна рахуватися з його вимогами, звільнити приміщення літньої кухні, рахуватися з необхідністю економно витрачати опалення, але рекомендації комісії відповідачка не виконує.

Зазначив, що ОСОБА_2 не є і не був членом його сім`ї.

Просив виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення - скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким задовольнити його позов. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги позовної заяви. При цьому зазначив, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 проживає в його будинку без реєстрації, оскільки він не давав згоди на його реєстрацію в будинку; що відповідачі спільного господарства з ним не ведуть, не мають права власності або договору найму щодо будинку, систематично порушують його права, роблять неможливим спільне проживання.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обгрунтовано виходив з недоведеності позовних вимог.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 25 березня 2010 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташований за адресою: АДРЕСА_1. В цьому будинку проживають власник ОСОБА_1, його донька ОСОБА_3, її чоловік ОСОБА_2 та зареєстровані ОСОБА_1 і його донька ОСОБА_3

31 березня 2011 року мати ОСОБА_3 склала заповіт на ОСОБА_3, з якого вбачається, що ОСОБА_1 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження - все належне їй майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, що належатиме їй за законом на день смерті вона заповідала своїй дочці ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 померла.

Спадщину прийняли діти померлої ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Чоловік померлої прийняв спадщину на обов'язкову частку.

18 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області з усною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері на належну частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель.

Постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 18 листопада 2016 року їй було відмовлено. 18 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Із відповіді Хорошівської селищної ради Харківського району Харківської області від 11 березня 2016 року вбачається, що в даному будинку проживають дві сім'ї. Кожна сім'я має окремий вихід. Між ОСОБА_1 та його дочкою і її чоловіком склалися стійкі неприязні відносини, які випливають з правил користування спірним приміщенням, а саме з оплати комунальних послуг, користування відповідачами літньої кухні та регулювання температури в будинку. Проте, як зазначено в листі Хорошівської селищної ради Харківського району Харківської області від 11 березня 2016 року у виникненні конфліктів винні обидві сторони. Засобів громадського впливу застосовано не було.

Відповідно до статті 157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Статтею 116 ЖК України встановлено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу явились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, як дочка ОСОБА_1, зареєстрована в спірному будинку з 28 травня 1984 року, а ОСОБА_2, чоловік ОСОБА_3 в спірному будинку не зареєстрований, але в ньому проживає, як член сім'ї ОСОБА_3 Право власності на спірний будинок оформлено на ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_1

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 є спадкоємицею після смерті матері за заповітом, прийняла спадщину, однак їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з чим вона звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачів пояснила, що справу до розгляду призначено на січень 2017 року.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 систематично порушують його права, роблять неможливим спільне проживання, тому вони підлягають виселенню без надання іншого приміщення, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інших доказів щодо цього матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції відповідно до статей 57 - 60 ЦПК України їх не надано. При цьому судова колегія звертає увагу на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із витягу з кримінального провадження від 15 липня 2016 року вбачається, що заяву ОСОБА_1 внесено до ЄРДР, однак не вбачається, що підозру повідомлено відповідачам.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідачі не є членами його сім'ї, тому підлягають виселенню, судовою колегією не приймаються, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Проте, частинами 1 та 2 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним в будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_1, була зареєстрована 28 травня 1984 році у спірному будинку як член сім'ї. 10 вересня 1983 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2, та вони стали проживати в спірному будинку ще до реєстрації в цьому будинку ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 та матір'ю ОСОБА_1 з їх згоди та проживають постійно по теперішній час.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що тільки він сплачує за комунальні послуги, тому це є також підставою для виселення відповідачів є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону.

Із змісту частини 3 статті 156 ЖК України вбачається, що члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи таких вимог заявлено не було.

Ухвалюючи рішення з додержанням вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК України суд першої інстанції, встановивши обставини справи повно, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову.

Оскільки ухвалене судове рішення відповідає зазначеним вимогам та обставинам справи, судова колегія вважає, що підстав для його зміни або скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. ст. 308, 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії