АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

19 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Андрієнко А.М.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року,

встановила:

01.10.2015 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовам, посилаючись на ті підстави, що вона є власником квартири АДРЕСА_4 У вказаній квартирі з 2003 року зареєстровані її донька, ОСОБА_3 та колишній зять ОСОБА_2 Відповідач ОСОБА_2 з 2011 року в спірній квартирі не проживає, вона неодноразово зверталась до нього з проханням знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, проте останній добровільного цього не зробив. Оскільки відповідач в квартирі не проживає, в утриманні квартири участі не приймає, його речей в ній не має, у відповідності до вимог ст. 71, 72 , 150 ЖК УРСР, ст.16, 319, 386, 391 ЦК України просила позов задовольнити та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №394 по вулиці Харківське шосе,56 в м. Києві, та зняти останнього з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповно встановлених обставин справи та за недоведеності тих обставин, які суд вважав встановленими.

Зазначив, що судом не взято до уваги той факт, що 10 травня 2003 року він уклав шлюб з ОСОБА_3, вони разом сплатили ОСОБА_1 половину вартості спірної квартири, зробили в ній ремонт, облаштували її меблями, побутовою технікою тощо. Він та його дружина здійснювати витрати на утримання цієї квартири. Після розірвання шлюбу у 2011 р. він звертався до позивача з проханням вирішити питання, пов'язаного з правами на спірне майно. З огляду на досягнуті між ними домовленості він не наполягав на переоформленні на своє ім'я частини у спільному майні. До середини 2015 р. ОСОБА_1 не чинила йому перешкод у користуванні майном, а він здійснював усі необхідні витрати по його утриманню. До заяви про перегляд заочного рішення було додано копії квитанцій про здійснення платежів на утримання спірної квартири, проте суд першої інстанції не звернув на вказані докази жодної уваги та не надав їм належної правової оцінки.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Представник позивача ОСОБА_4 та представник третьої особи ОСОБА_5 надіслали до суду заяви з проханням розглядати справу без їх участі.

Представник відповідача ОСОБА_6 18.01.2017 р звернулась до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що 18.01.2017 р. відбуває у відрядження до м. Одеси. До вказаного клопотання надала бланк замовлення проїзного документа з часом відправлення 18.01.2017 р. 17.00 год.

Колегія суддів визнала вказане клопотання представника необґрунтованим, а неявку останньої - як неявку без поважної причини. При цьому судом було враховано час перебування справи в провадженні суду, ту обставину, що судом 10.11.2016 р. було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_7 про виклик свідків, проте 19 грудня 2016 р. в судове засідання з'явився інший представник вказаної особи, яка в свою чергу повідомила про необізнаність з обставинами справи та необхідності додаткового часу для підготовки до судового засідання, яке судом було задоволено.

Колегія суддів також виходила з того, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку справи, в якій вона є стороною. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалено по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 09 квітня 2003 року (а.с.5).

У вказаній квартирі з 2003 року зареєстровані ОСОБА_3 ( дочка власника) та ОСОБА_2 (зять власника) (а.с.6).

Рішенням Дарницького районного суду від 06 серпня 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.30).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин відсутності відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, що у відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право на користування нею.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки останній відповідає обставинам справи та вимогам закону.

На підтвердження обставин непроживання відповідача у спірній квартирі позивачем надано довідку ОСББ «Добробуд» від 09.09.2015 р., складену на підставі заяв сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_9; копію договору найму (оренди) житла , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 09.10.2013 р., відповідно до якого останній приймає у строкове платне користування житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_3 строком 36 місяців з автоматичним продовженням цього строку на наступні 36 місяців (а.с.7-8, 21-24).

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що спірну квартиру було набуто також за рахунок коштів відповідача, він брав участь в її ремонті та облаштуванні меблями, правового значення для вирішення даного спору не має.

Надані відповідачем квитанції про здійснення в період з 01.10.2014 р. до 01.10.2015 р. (рік з моменту звернення до суду з позовом) оплати 17.10.2014 р. за житлово-комунальні послуги, доступ до телемережі та за електроенергію та 26.12. 2014 р. - за доступ до телемережі не є достатніми доказами на підтвердження обставин проживання відповідача у спірній квартирі та підставою для відмови у визнанні його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Інших доказів на підтвердження своїх заперечень відповідач суду не надав.

Доводи відповідача про неможливість проживання в спірній квартирі у зв'язку з погіршенням стосунків з позивачем належними та допустимими доказами не підтверджені, а тому підлягають відхиленню.

При розгляді зазначеної справи судом дотримані вимоги цивільного процесуального закону, правильно застосовано норми матеріального права, в межах позовних вимог, з урахуванням обставин у справі, думки сторін та наданих доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційна скарга не містить доводів в частині ухваленого судового рішення про відмову в задоволенні решти позовних вимог, а тому воно у вказані й частині не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313, 315, 317 ЦПК України ЦПК України судова колегія

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/860/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Шклянка М.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.