Провадження№2/760/113/17
Справа №760/1589/17-ц.
УХВАЛА

08 лютого 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Букіної О.М.

при секретарі Казакова М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон, -

встановив:

25.01.2017 року до Солом»янського районного суду м.Києва надійшло подання Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон до виконання зобов'язань покладених рішенням Голосіївського районного суду м.Києва № 752/21817/14 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 3 791 783,26 грн.

В обґрунтування подання, заявник зазначає, що на виконанні у відділі знаходиться виконавчий документ №752/21817/14-ц від 09.12.2015 року про стягнення зОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 3 791 783,26 грн.

15.02 2016 року керуючись ст.ст. 17, 19, 21, 25, 31 Закону України «Про виконавче провадження» старшим державним виконавцем Подпоріним Р.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №50144037. Копію постанови для виконання та відома направлено сторонам виконавчого провадження. Боржнику надано строк для самостійного виконання до семи днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження .

Зазначив, що боржник тривалий час ухиляється від виконання рішення суду, вимогу державного виконавця від 23.11.2016 року не виконує.

Вважає, що наявність у боржника ОСОБА_1 зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України.

На підставі вищевикладеного просив подання задовольнити.

В судовому засіданні держвиконавець Подпорін Р.О. та стягувач ОСОБА_2 подання підтримали та просили його задовольнити.

Представник боржника проти задоволення поданого подання заперечував посилаючись на відсутність в діях боржника факту ухилення від виконання рішення суду. Зазначив, що боржник не погоджується з рішенням суду, оскільки судом при його ухвалені було порушено процесуальні норми та норми матеріального права. А тому боржником подано заяву про перегляд заочного рішення, яка прийнята судом, проте на даний час не розглянута.

Дослідивши матеріали подання, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного.

Частиною 1 статті 377-1 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №752/21817/14-ц виданого Голосіївським районним судом м.Києва від 09.12.2015 року про стягнення зОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 3 791 783,26 грн.

15.02 2016 року керуючись ст.ст. 17, 19, 21, 25, 31 Закону України «Про виконавче провадження» старшим державним виконавцем Подпоріним Р.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №50144037. Копію постанови для виконання та відома направлено сторонам виконавчого провадження. Боржнику надано строк для самостійного виконання до семи днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження .

Встановлено, що в наданий строк на самостійне виконання боржником рішення суду не виконано.

23.11.2016 року з метою повного, фактичного виконання рішення суду на підставі ст. 18, 76 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено вимогу, якою зобов»язано боржника надати декларацію про доходи та майно, про рахунки у банках та інших установах,тощо; письмові пояснення за фактом невиконання рішення суду.

Дана вимога була вручена боржнику 30.11.2016 року, проте боржником виконана не була.

Згідно матеріалів справи вбачається, що боржник у період часу з 31.03.2016 -23.09.2016 року неодноразово здійснював неодноразовий виїзд за кордон, що підтверджується довідкою Державної прикордонної служби України від 19.01.2017 року.

Також вбачається, що державним виконавцем, зі свого боку, вживаються, передбачені чинним законодавством заходи примусового виконання рішення, однак, у зв'язку зі свідомим невиконанням боржником своїх обов'язків, які він має змогу виконати, та зобов'язань, покладених на нього рішенням, останнє досі залишається невиконаним. Зазначене має негативні наслідки, як для стягувача, так і держави в цілому, оскільки реальне виконання рішення суду є одним з показників ефективності роботи державних органів та сприяє зміцненню авторитету держави.

Отже, боржник має невиконані зобов'язання на території України, та ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, будь-яких заяв, окрім ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, клопотань чи інших документів від нього не надходило.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження». Зокрема, державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, установлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням (ч. 1, п. 18 ч. 3 статті 11 Закон України «Про виконавче провадження»).

Отже, наявність у ОСОБА_1 невиконаних зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків передбачених цим законом та в'їхати в Україну.

На виконання пункту 2 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів» від 24.03.2008 року №261/2008 стосовно врегулювання порядку виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов'язання, та на виконання спільного листа Міністерства юстиції України та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27.05.2008 року №25-32/463, № 25-5347, положенням статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово : відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, або якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього, - до виконання зобов'язань.

Тимчасове обмеження у праві виїзду громадян України за кордон встановлюється на підставі рішення (ухвали) суду.

Пунктом 8 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що на Державну прикордонну службу відповідно до визначених законом завдань покладається, зокрема, запобігання та недопущення в'їзду в України або виїзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі з дорученням правоохоронних органів.

Отже, із наведеного слідує, що наявність у боржника невиконаних зобов'язань, покладених на нього, є підставою для обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

На підставі наведеного та відповідно до п. 2, п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», у взаємозв'язку із нормами ст. 124 Конституції України, ст. 377 - 1 ЦПК України, п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право звернутись до суду із поданням щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон у наступних випадках:

якщо діють неврегульовані договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»);

якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням. - до виконання зобов'язань (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»).

В Листі Верховного Суду України від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» передбачено: на підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Керуючись роз'ясненнями Верховного Суду України суд приходить до висновку, що у боржника була і є реальна можливості виконувати обов'язок покладений на нього судовим рішенням і погашати борг перед стягувачем, оскільки інших доказів останнім не надано.

Суд вважає також, що дії боржника , як сторони виконавчого провадження, зокрема, не надання на вимогу державного виконавця документів, є свідченням ухилення від виконання покладених зобов»язань.

На підставі наведеного суд вважає, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням.

Та обставина, що боржником подано заяву про перегляд заочного рішення, на підставі якого здійснюються виконавчі дії, не звільняє останнього від виконання зобов»язань визначених рішенням суду, як такого , що набрало законної сили та вимог ЗУ «Про виконавче провадження» як сторони виконавчого провадження.

Статтею 377-1 ЦПК України встановлено, що питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Таким чином, невжиття заходів пов'язаних з обмеженням у праві виїзду боржника за межі України призводить до неможливості майнового стягнення з боржника за рішенням суду, що завдає збитків стягувачу, адже сума, яка підлягає стягненню є значною.

Відповідно до роз'яснення, що містяться в листі Верховного суду України про узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст. 12 закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірний відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах: своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

За таких обставин можна зробити висновок, що для виконання вказаного рішення суду та задля відновлення прав стягувача, порушення яких триває, є допустимим тимчасове обмеження виїзду за межі України боржника.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що подання підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що боржник тривалий час ухиляється від виконання рішення суду і державний виконавець обґрунтовано звернувся з поданням про обмеження його у праві виїзду за межі України, оскільки інші заходи впливу державного виконавця, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження» не є дієвими для боржника.

Керуючись статтями 6-8 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п. 8 ст. 19, п. 4 ст. 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України», статтями 11 Закону України «Про виконавче провадження», пунктами 22-25 Постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», розділом 4 Наказу Держкомкордону України № 365 від 10 липня 2000 року «Про затвердження інструкції про порядок тимчасового затримання або вилучення паспортних документів посадовими особами Прикордонних військ України», ст. 293, 377-1 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Обмежити ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документу, до виконання ним зобов'язань за виконавчим листом №752/21817/14-ц, виданим 09.12.2015 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 3 791 783,26 грн.

Виконання заходів щодо обмеження права виїзду за межі України покласти на Адміністрацію державної прикордонної служби України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи яка її оскаржує апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: