У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків його недійсності та скасування державної реєстрації, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що вона постійно проживала у АДРЕСА_1, що належала її матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після смерті матері позивачка дізналася, що 08 жовтня 2013 року ОСОБА_8 подарувала квартиру ОСОБА_9

Вважала, що внаслідок шахрайських дій її позбавлено житла, вказувала, що договір був укладений на підставі дубліката свідоцтва про право власності, у той час коли оригінали правовстановлюючих документів знаходилися у позивачки, на момент укладення договору ОСОБА_8 не могла усвідомлювати своїх дій та не могла керувати ними, тому просила визнати недійсним договір дарування, посвідчений 08 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., реєстровий номер 2738, застосувати наслідки недійсності правочину, скасувати державну реєстрацію договору дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченого 08 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., реєстровий номер 2738.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою−третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14).

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 вересня 2014 року за клопотанням представника ОСОБА_4 у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. У висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 12 березня 2015 року № 196 (а. с. 218−223, т. 1) встановлено:

1. На час укладання договору дарування нерухомого майна (08 жовтня 2013 року) ОСОБА_8 за своїм психічним станом могла у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

2. Наявний у ОСОБА_8 церебрастенічний соматогенно обумовлений (онкологічною патологією) розлад за своїм характером та особливостями перебігу, з урахуванням способу лікування, не впливав на здатність ОСОБА_8 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладання договору дарування нерухомого майна (08 жовтня 2013 року).

3. Емоційний стан ОСОБА_8 на час укладання договору дарування нерухомого майна (08 жовтня 2013 року) не перешкоджав її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

4. ОСОБА_8 на момент укладання договору дарування належного їй майна (08 жовтня 2013 року) за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

5. ОСОБА_8 у період підготовки та вчинення правочину 08 жовтня 2013 року за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

6. ОСОБА_8 за своїм психічним станом (у тому числі з урахуванням розумового розвитку) усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними на час укладання договору дарування нерухомого майна (08 жовтня 2013 року.).

Відповідно до довідки Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 ОСОБА_8 на обліку у лікаря-психіатра не перебувала (а. с. 138, т. 1).

У суді апеляційної інстанції за клопотанням представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 ухвалою від 12 квітня 2016 року було призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу.

Оплату за проведення експертизи було покладено на ОСОБА_4, проте вона оплату не здійснила. ОСОБА_4 зверталася до апеляційного суду з клопотанням про звільнення від сплати витрат за проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, яке ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року було відхилено.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57−60 ЦПК України.

Суди обґрунтовано відмовили у позові, оскільки належних доказів на підтвердження того, що у момент укладення договору дарування ОСОБА_8 не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не надано.

Доводи ОСОБА_4 та її представників щодо наявності у позивачки оригіналу правовстановлюючого документа на квартиру, що на її думку вказує на недійсність договору дарування обґрунтовано відхилені судами, оскільки відповідно до висновку ДІМ Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві 21 серпня 2013 року до Дніпровського РУГУ у м. Києві надійшла заява ОСОБА_4 про те, що 05 вересня 2012 року вона виявила втрату документів, а саме: технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1, свідоцтва на право власності та витягу про реєстрацію у квартирі за невідомих обставин. У ході перевірки встановити місце знаходження та розшукати документи не виявилося можливим.

За життя ОСОБА_8 отримала дублікат свідоцтва про право власності на квартиру, виданий на підставі наказу Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17 вересня 2013 року № 124 взамін втраченого свідоцтва серії НОМЕР_1.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. Ступак О.В.