Справа № 368/1125/17 Головуючий у І інстанції Кириченко В. І.
Провадження № 22-ц/780/5496/17 Доповідач у 2 інстанції Олійник
Категорія 26 19.12.2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київськоїобласті в складі:

Головуючого судді - Олійника В.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лівінського С.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом про визнання договору недійсним, який уточнив в ході розгляду справи та обґрунтував тим, що 28.03.2016 року за договором позики він передав у власність відповідачу ОСОБА_1 406 000 грн., а позичальник ОСОБА_1 зобовязався повернути йому вказану суму позики до 01 липня 2016 року, але не повернув.

Просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 406 000 грн.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов, який обгрунтував тим, що гроші в сумі 406 000 грн. насправді він не отримував від ОСОБА_2, але підписував договір позики на вказану суму та надавав розписку ОСОБА_2 на вказану суму з наступних мотивів.

Так, він зазначав, що 27-28 грудня 2009 року визначена усною домовленістю сума в 2 000 доларів США, що еквівалентна 15 970 грн. (за курсом валют НБУ - 7.985 грн. за 1 долар) була передана йому ОСОБА_2 Одночасно з врученням йому грошових коштів, які були позикою, ним було надано позивачу власноруч написану розписку про отримання вищеназваної суми із зобовязаннями повернути їх на протязі одного року.

У квітні-травні 2010 року він знову звернувся до позивача з проханням про надання чергового траншу позики у розмірі 30 000 гривень.

ОСОБА_2 погодився її надати та надав у вказаному вище розмірі на умовах її повернення разом з попередньою сумою у строк, визначений раніше.

На підтвердження отримання позики ним була надана позивачу розписка про отримання від нього позики в сумі 30 000 гривень, в якій вказано строк повернення позики одночасно з раніше наданою позикою.

Від позивача ним фактично було отримано у позику 45 970 гривень з кінцевим строком повернення не пізніше 31 грудня 2010 року.

В силу об'єктивних та субєктивних обставин до 31 грудня 2010 року (закінчення договірного строку повернення позики) він не зміг її повернути в повному обсязі, а тому 12 грудня 2012 року позивач звернувся до нього з пропозицією підписати підготовлений ним проект договору позики від 10 грудня 2012 року та додаток №1 до нього, письмову розписку про отримання від нього позики, але сума позики була визначена ним самим уже у розмірі 206 000 гривень під 5 (пять) відсотків. Строк повернення вказаної суми визначено до 20 червня 2014 року одноразовим платежем.

Вказана вище сума коштів позивачем йому не передавалася, незважаючи на підписання запропонованого позивачем договору та розписки про її отримання.

Враховуючи ті факти, що при підписанні даного договору та розписки про отримання коштів кошти у вказаному розмірі йому позивачем не передавалися, то 206 000 гривень та 5 (п'ять) відсотків від вказаної суми він позивачу не повертав.

28 березня 2016 року з боку ОСОБА_2 йому надійшла чергова пропозиція за сценарієм, який зазначено вище, що до підписання підготовленого ним чергового договору позики від вказаної дати про надання ним та отримання ОСОБА_1 від нього чергової позики, про те сума позики була ним визначена уже в розмірі 406 000 гривень зі строком погашення до 01 липня 2016 року.

Проте, незважаючи на чергове підписання як договору так і розписки про отримання від відповідача зазначеної вище суми грошових коштів, вказані кошти йому ОСОБА_2 передані не були, а тому не були повернуті позивачу.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь 406 000 грн. на повернення суми позики.

Зустрічний позов не визнав і пояснив, що відповідач отримав від нього 406000 грн. по договору позики від 28 березня 2016 року.

В частині позовних вимог до ОСОБА_3 позов залишено без розгляду за заявою позивача.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 406 000 грн. позичених коштів по договору позики від 28.03.2016 року, а також у відшкодування сплачених судових витрат: 4060 грн. по судовому збору і 8611 грн. 20 коп. за надання правової допомоги.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю, а його зустрічну позовну заяву задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів, що не отримував коштів по договору позики від 28.03.2016 року та не вказав підстав недійсності правочину, які встановлені ст.ст.215 (ч.1), 203 (ч.ч.1-3, 5, 6) ЦК України.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір позики від 28.03.2016 року є укладеним і відповідач як позичальник який своєчасно не повернув суму позики та зобов'язаний сплатити грошову суму позивачу, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Крім того, відповідно до положень ст.12 ЦПК України ОСОБА_1 не довів, що не отримував коштів по договору позики від 28.03.2016 року.

Також положення ст.1051 ЦК України не містить підстав визнання правочину недійсним і вони позивачем при обґрунтуванні позову не вказувались.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 382, ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.І. Олійник

Судді: Р.В. Березовенко

ОСОБА_4