АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Владичана А.І., Кулянди М.І.

секретар Чебуришкіна Н.О.

за участю: ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2016 року,

встановила:

В липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом.

Просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1.

Посилалася на те, ОСОБА_2, місце проживання, якого зареєстровано в житловому будинку позивачки, який знаходиться по АДРЕСА_1, більше трьох років не проживає за вказаною адресою.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як зять позивача зареєстрований та проживав в будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1. На протязі останніх двох років відповідач в будинку не проживає без поважних причин.

З такими висновками суду першої інстанції погодитьсь не можна.

Так, згідно частин 4,5 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 3 грудня 2012 року (а.с.8).

З довідок виконавчого комітету Ванчиковецької сільської ради Чернівецької області від 19 серпня 2015 року №1597 та 12 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований в вказаному вище житловому будинку (а.с.6).

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що відповідач не проживає без поважних причин на протязі останніх двох років в будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції оцінюючи докази у справі, а саме показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 не врахував, що вони підтверджують тільки ту обставину, що відповідач не проживає в житловому будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1.

З доводів апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 не проживає в спірному будинку, оскільки позивачка чинить йому перешкоди в користуванні будинком. Спірний будинок в 2008 році був знищений в результаті повені. На його місці побудований новий будинок в якому не завершений ремонт, а тому позивач не має можливості там проживати.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач не проживає у вказаному житловому будинку без поважних причин.

З акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_3 вбачається, що будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 є незакінченим будівництвом (а.с. 7).

З показань свідка ОСОБА_6 вбачається, що в спірному будинку не закінчений ремонт.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального прав, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги про те, що суд змінив підставу позову та вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 119 ЦПК України в позовній заяві мають бути зазначено зміст позовних вимог та викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Згідно вимог статті 214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення зобов'язаний встановити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин статтю 405 ЦК України та не виходив за межі заявлених позовних вимог.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до статті 8 «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року, N 928-VIII установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень.

З квитанції від 1 грудня 2016 року вбачається, що апелянт за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 606 гривень 32 копійки.

Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 606 гривень 32 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2016 року скасувати.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий Одинак О.О.

Судді: Владичан А.І.

Кулянда М.І.