Номер провадження 2/756/1091/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року Оболонський районний суд м.Києва

в складі: головуючого - судді - Яценко Н.О.

за участю секретаря - Хоменко І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Редакції журналу «Кореспондент», Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИДАВНИЧИЙ ДІМ УКРАЇНСЬКИЙ МЕДІА ХОЛДІНГ» про зобов'язання вчинити дії та визнання недостовірною інформацію,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів про зобов'язання вчинити дії та визнання недостовірною інформацію. В обґрунтування позову зазначають, що у номері журналу «Кореспондент» від ІНФОРМАЦІЯ_2 року опубліковано матеріал журналістки ОСОБА_5 «ІНФОРМАЦІЯ_1». Зазначений матеріал містить недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме: «ОСОБА_1 спонсирует ещё одного кандидата в мэры - экс-гаишника ОСОБА_6, а также местных радикалов ОСОБА_7.» (арк. 14 зазначеного номеру журналу «Кореспондент»).

Як зазначено у цьому матеріалі, джерелом недостовірної інформації є ОСОБА_8 - головний редактор запорізької газети «Суббота+».

Згодом ОСОБА_3 поширив недостовірну інформацію в мережі Інтернет на своїй сторінці в соціальній мережі facebook в публікації від ІНФОРМАЦІЯ_4 р. (ІНФОРМАЦІЯ_3).

Позивачі зазначають, що недостовірність цієї інформації підтверджується:

1) нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 від 09.09.2015 р., якою він підтвердив той факт, що не отримує в жодній формі фінансування та/або спонсорської допомоги від ОСОБА_1, а також не отримує від ОСОБА_1 фінансування та/або спонсорської допомоги з метою забезпечення його участі у місцевих виборах в м. Запоріжжя;

2) висловленою раніше та загальнодоступною інформацію ОСОБА_1 щодо його неучасті у політичних процесах (наприклад, публікації в мережі Інтернет на веб - сторінках: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Вважають, що ОСОБА_3 поширив недостовірну інформацію шляхом її сповіщення працівникам журналу «Кореспондент», а журнал «Кореспондент» забезпечив сповіщення недостовірної інформації невизначеному колу осіб шляхом опублікування її в номері НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_6 р.

При цьому редакція журналу «Кореспондент» могла уникнути публікації недостовірної інформації, якби завчасно зв'язалася із ОСОБА_1 та або ОСОБА_2 для отримання роз'яснення з цього питання, але не зробила цього. Поширення недостовірної інформації шкодить діловій репутації ОСОБА_1, принижує його честь та гідність, адже ОСОБА_1 не фінансує жодних кандидатів у мери та не хоче, щоб його ім'я безпідставно пов'язувалось з певними політичними особами в засобах масової інформації.

Поширення недостовірної інформації шкодить законним інтересам ОСОБА_2, оскільки може бути використане його конкурентами по виборчій кампанії для організації негативної РR - компанії проти ОСОБА_2 на підставі неіснуючих фактів, що створить протиправні перешкоди для реалізації ним права бути обраним.

Позивачі просять суд визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 та ОСОБА_2, інформацію опубліковану в матеріалі «ІНФОРМАЦІЯ_1» в номері журналу «Кореспондент» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_6 р., а саме: «ОСОБА_1 спонсирует ещё одного кандидата в мэры - экс-гаишника ОСОБА_6, а также местных радикалов ОСОБА_7.»;

зобов'язати ОСОБА_3, редакцію журналу «Кореспондент», Товариство з обмеженою відповідальністю «ВИДАВНИЧИЙ ДІМ УКРАЇНСЬКИЙ МЕДІА ХОЛДІНГ» припинити поширення інформації, опублікованої в матеріалі «ІНФОРМАЦІЯ_1» в номері журналу «Кореспондент» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_6 р., а саме: «ОСОБА_1 спонсирует ещё одного кандидата в мэры - экс-гаишника ОСОБА_6, а также местных радикалов ОСОБА_7.» будь-якій особі в будь-якій формі, в т.ч. у друкованих виданнях та у мережі Інтернет;

зобов'язати ОСОБА_3 спростувати інформацію, опубліковану в матеріалі «ІНФОРМАЦІЯ_1» в номері журналу «Кореспондент» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_6 р., а саме: «ОСОБА_1 спонсирует ещё одного кандидата в мэры - экс-гаишника ОСОБА_6, а также местных радикалов ОСОБА_7.» шляхом опублікування резолютивної частини рішення суду в даній справі на своїй особистій сторінці в соціальній мережі facebook (ІНФОРМАЦІЯ_7).

В судовому засіданні представники позивачів позов підтримали просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з обставин викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно. Направив на адресу суду заперечення проти позову, в яких зазначає, що позивач у своїй заяві не наводить жодного доказу того, шо його особистене майнове благо у вигляді ділової репутації зазнало будь-якої шкоди. Таким чином, у складі правопорушення, шо є предметом даного спору - відсутня його головна складова, а саме сам факт порушення особистих немайнових прав. Керуватися ж припущенням суду прямо заборонено нормами процесуального закону. Відповідач зазначає, що висловлюючи свою думку, людина повинна уникати брутальної, неетичної, принизливої форми подачі інформації, але все ж може її висловлювати в інтересах суспільства, навіть якщо з такою оцінкою подій не погоджується позивач. Відповідно фраза: «по мнению ОСОБА_8 … ОСОБА_1 спонсирует ещё одного кандидата в мэры - экс-гаишника ОСОБА_6, а также местных радикалов ОСОБА_7» сама по собі визначає, що це є думкою особи, а не фактом, висловлена вона в етичній та коректній формі. Оскільки сам позивач зазначає, що він є один із найуспішніших бізнесменів України, входить до сотні найбагатших Українців, є меценатом та відомою особою, то рівень критики до такої особи об'єктивно є більш високим ніж до пересічної людини. ОСОБА_3 зазначає, що незрозуміло з яких підстав він повинен спростовувати інформацію, поширену журналом «Кореспондент» на своїй особистій сторінці у соціальній мережі, враховуючи, що за спростування відповідає редактор та видавець газети, і спростування повинно відбуватися у той самий спосіб, що й поширення - тобто на сторінках газети, а не на його сторінці. Просив в задоволенні позову відмовити.

Суд вважає за можливе провести розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «ВИДАВНИЧИЙ ДІМ УКРАЇНСЬКИЙ МЕДІА ХОЛДІНГ» заперечував проти задоволення позову та зазначав, що позивачі, в обґрунтування заявлених позовних вимог, стверджують про, нібито, порушення з боку відповідачів їх особистих немайнових прав, яке було спровоковане поширенням у номері журналу «Кореспондент» НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року матеріалу журналістки ОСОБА_5 «ІНФОРМАЦІЯ_1». Вказані обставини, які так намагається довести позивач, на їх думку, не мали місця і носять виключно надуманий характер, так як в змісті вищевказаної статті відсутні висловлювання які б своїм оприлюдненням будь - яким чином посягали чи безпосередньо впливали па порушення немайнових прав особи, чи носять ознаки недостовірної інформації. Посилання позивачів на нібито порушення ними, низки законів та підзаконних актів в результаті публікації друкованого матеріалу, що містить коментар ОСОБА_9, який виражає лише його суб'єктивну думку відносно подій «передвиборчих перегонів» в місті Запоріжжі, з метою кваліфікації даної тези з опублікованої статті, наступного змісту: «ОСОБА_1 спонсирует ещё одного кандидата в мэры - экс-гаишника ОСОБА_6, а также местных радикалов ОСОБА_7», як такої що містить недостовірну інформацію, взагалі не мають жодного законодавчого підґрунтя, так як вона, в контексті друкованого матеріалу, була опублікована лише з позиції оціночного судження, без будь - яких посилань на офіційні джерела її походження, і виражає лише його особисте ставлення до даної події та не містить в собі жодних фактичних даних. Окрім того, ОСОБА_3, в наданому ним власному коментарі, було лише абстрактно зазначено про наявну, на його думку, взаємодію між паном ОСОБА_1 та паном ОСОБА_2 в передвиборчому процесі, охарактеризоване ним як «спонсорство» проте, посилань на його матеріальний чи фінансовий характер, від якого так активно відхрещуються позивачі ним жодним чином висловлено не було. З лексичного трактування поняття спонсорства не можна зробити конкретний та однозначний висновок про те, про який саме вид відносин, що на суб'єктивну думку ОСОБА_8 наявний між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 взагалі йдеться і яка саме інформація є недостовірною, в результаті чого підлягає спростуванню.

Посилання позивачів як на належний доказ своєї позиції по справі та підтвердження позовних вимог щодо визнання недостовірною інформації, окремі публікації в мережі інтернет присвячені ОСОБА_1, в яких він висловлюється про незадіяння його особи в політичних процесах. Інформація зазначена в даних статтях не може бути взята судом як належний та допустимий доказ по справі, що має приюдиційне значення для її вирішення. Посилання позивача ОСОБА_2 на понесену ним шкоду від поширення опублікованої ними інформації, яка може бути виражена в можливості її використання конкурентами по виборчій компанії для організації негативної РR- компанії про нього, шо можуть створити протиправні перешкоди для реалізації ним права бути обраним вважають безпідставними, адже на момент виходу статті з оспорюваною тезою в ній, останній виступав перед громадськістю як кандидат на місцевих виборах, а отже являється суб'єктом виборчого процесу. Перед тим як розпочати передвиборчу компанію, ОСОБА_2 мав змогу ознайомитись з низкою можливих недоліків в даному процесі, які можуть торкнутися як політичного діяча, як на момент здійснення агітаційної компанії, так і в подальшому, виконанні ним своїх посадових обов'язків на посаді мера, одна з яких - це підвищена увага преси до його особи та прийняти той факт, що межі допустимої критики для нього в даній ролі будуть значно ширші. Дані, такого роду оціночні судження щодо якостей, в ролі кандидата на пост мера, могли б визнаватися образою лише за умови їх поєднання з непристойною і недопустимою у демократичному суспільстві формою вираження такого судження , що суперечать загальноприйнятому спілкуванню та моральним засадам суспільства. Так як ОСОБА_1, являється публічною фігурою та відіграє далеко не останню роль в громадському житті м. Запоріжжя в багатьох сферах, то межі допустимої критики щодо його особи значно ширші, а частота його фігурування у журналістських матеріалах частіша ніж у пересічного громадянина. Тому його твердження про шкоду діловій репутації, якої було завдано публікацією вищезазначеної тези з статті, та приниження його честі та гідності, що спровоковане її публікацією не можуть бути визнані судом, так як дана особа підпадає під дію вищезазначених норм міжнародного законодавства та судову практику з даного питання, як публічна особа, границі громадського контролю, критики та обговорення щодо якої значно обширніші, ніж у звичайного громадянина. Просили в задоволенні позову відмовити.

Редакція журналу «Кореспондент» не має статусу юридичної особи, а тому є неналежним відповідачем по справі.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод зазначено: «Кожен має право на свободу вираження своїх поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання з боку державних органів і незалежно від державних кордонів».

Свобода виражати свій погляд є правом людини, визнаним у світі. У своїй основі ст. 10 зазначеної Конвенції має за зразок ст. 19 Загальної декларації прав людини і забезпечує загальний захист «вираження поглядів».

Свобода слова визначається цінною, оскільки публічні обговорення є корисним інструментом досягнення інших суспільних цілей; другої - вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом, благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві та взаємовідносинах між людьми.

Тією мірою, якою свободу слова розцінюють як соціальний інструмент, вона співвідноситься з двома спорідненими цілями. В найбільш широкому значенні свободу слова обґрунтовують як найкращий засіб забезпечити можливість з'ясувати істину. Стверджують, що безперешкодне зіткнення і, як результат цього, перевірка думок і ідей, є найкращим способом поповнення знань.

Друга група аргументів, якими обґрунтовується необхідність вільного вираження поглядів, спирається на ідею про те, що вільна передача почуттів, поглядів та ідей є суттєвим чинником повного розвитку людської особистості в суспільстві. Так само і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, може бути вкрай важливою для формування тих особистих переконань, що лежать в основі нашої здатності до самовизначення.

Подібну оцінку двостороннього характеру цього права висловив Європейський суд з прав людини, наполягаючи на тому, що свобода вираження поглядів «становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи (справа «Лінгенс проти Австрії»).

За статтею 34 Конституції України, «кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір».

Принципи, викладені у ст. 10 Конвенції, мають особливе значення там, де справа стосується преси, навіть якщо вона «негативна», погана. Хоча преса не повинна переступати межі, встановлені, зокрема, для «захисту репутації інших осіб», на ній лежить обов'язок повідомляти інформацію та ідеї в різних сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх.

Все вищевикладене можна підтвердити положеннями Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» в якому визначено, що свобода слова і вільне виявлення у друкованій формі своїх поглядів і переконань, відповідно до Закону, означають право кожного громадянина вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації. Цей Закон встановив заборону цензури масової інформації. Незаконне обмеження права на свободу слова, втручання в професійну організаційно-творчу діяльність засобів масової інформації та індивідуальну творчу діяльність журналістів, інші посягання на свободу інформаційної діяльності з боку посадових осіб тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Отже, журналіст має право на критичний матеріал, має право висвітлювати не тільки позитивні сторони життєдіяльності суспільства, а й звертати увагу на необхідність викорінення певних недоліків, порушень закону, про які йому стало відомо.

Важливо дотримуватись основних принципів інформаційних відносин, які викладено у статті 5 Закону України «Про інформацію», а саме: гарантованість права на інформацію;відкритість, доступність інформації та свобода її обміну; об'єктивність, вірогідність інформації; повнота і точність інформації; законність одержання, використання, поширення та зберігання інформації.

Позивачі, в обґрунтування заявлених позовних вимог, стверджують про, нібито, порушення з боку відповідачів їх особистих немайнових прав, яке було спровоковане поширенням у номері журналу «Кореспондент» НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року матеріалу журналістки ОСОБА_5 «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Посилання позивачів на нібито порушення відповідачами низки законів в результаті публікації друкованого матеріалу, що містить коментар ОСОБА_9, який виражає лише його суб'єктивну думку відносно подій «передвиборчих перегонів» в місті Запоріжжі, з метою кваліфікації даної тези з опублікованої статті, наступного змісту: «ОСОБА_1 спонсирует еще одного кандидати в мэры экс-гаишника ОСОБА_11, а так же местных радикалов ОСОБА_7.», як такої що містить недостовірну інформацію, взагалі не мають жодного законодавчого підґрунтя, так як вона, в контексті друкованого матеріалу, була опублікована лише з позиції оціночного судження без будь - яких посилань на офіційні джерела її походження, і виражає лише особисте ставлення журналіста до даної події та не містить в собі жодних фактичних даних.

Згідно частини 2 статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком зневаги або наклепу, являються висловлювання, які містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, які не можуть бути представлені як фактичні дані, що містять, враховуючи характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню і доведенню їх правдивості.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3- 5 п. 19 постанов від 27 лютого 2009 р., № 1 "Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділову репутацію фізичної і юридичної особи", відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи висловлюванням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положення стаття 10 «Конвенції з прав людини та основоположних свобод».

Відповідно до статті 30 ч.1 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Виходячи з позиції Європейського Суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 року: «46...слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.»

Окрім того, ОСОБА_3, в наданому ним власному коментарі, було лише абстрактно зазначено про наявну, на його думку, взаємодію між паном ОСОБА_1 та паном ОСОБА_11 в передвиборчому процесі, охарактеризоване ним як «спонсорство» проте, посилань на його матеріальний чи фінансовий характер, жодним чином висловлено не було.

Позивачами, як доказ недостовірності оспорюваної інформації, надано до суду нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 від 09.09.2015 р. якою він особисто підтвердив факт, відсутності отримання в жодній формі фінансування та або спонсорської допомоги від ОСОБА_1, зокрема і з метою забезпечення його у участі у міських виборах в м. Запоріжжя. Проте, обставини що викладені в даній заяві, оспорюються сторонами в даному судовому процесі, більш того, й взагалі становлять предмет спору, а отже, не можуть бути взяті судом, як доказ, який має наперед встановлену силу для вирішення справи по суті та такий, що встановлює в розумінні ст.61 ЦПК України обставин, які не потребують доказування.

Згідно з роз'ясненнями п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 при поширенні недостовірної інформації про приватне життя публічних осіб рішення справ про захист їх гідності, честь або ділову репутацію має свої особливості.

Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів в засобах масової інформації (далі - Декларація), затвердженої 12 лютого 2004 р. на 872 - м засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться в резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, в названій Резолюції відзначається, що публічними фігурами є особи, що обіймають державні посади і (чи) користуються державними ресурсами, а також все ті, хто грає певну роль в громадському житті (у сфері політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті або у будь-якій іншій області).

У статтях 3, 4, 6 Декларацій вказується, що оскільки політичні діячі і посадовці, що обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному або міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості і погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і можуть піддадуться гострої і сильної громадської критики в засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свою функцію. При цьому вказані діячі і особи не повинні користуватися більшим захистом своєї репутації і прав, чим інші громадяни. У зв'язку з цим, межа допустимої критики відносно політичного діяча або іншої публічної особи значно ширша, ніж окремій рядовій особі. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого освітлення їх слів і вчинків і повинні це усвідомлювати.

Визнання судом таких тлумачень, або думки іншої особи, як поширення недостовірної інформації не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки визнати недостовірною можна лише ту інформацію, яка містить фактичні дані. Отже, власні висловлювання особи щодо певних обставин та фактів, які, хоча і принижують честь особи, не можуть оцінюватись з погляду достовірності, а отже, і спростовуватись не можуть.

Окрім того, невмотивованою є позовна вимога відносно зобов'язання відповідачів, зокрема і редакцію журналу «Кореспондент» та ТОВ «Видавничий Дім Український Медіа Холдінг» припинити поширення інформації, опублікованої в матеріалі «ІНФОРМАЦІЯ_1» в номері журналу «Кореспондент» НОМЕР_3) від ІНФОРМАЦІЯ_6 року, а саме: «ОСОБА_1 спонсирует еще одного кандидата в меры - экс-гаишника ОСОБА_6, а так же местных радикалов ОСОБА_7.», в будь-якій формі, в т.ч. у друкованих засобах масової інформації, оскільки суд не може ухвалювати рішення на майбутнє, так як такий захист не визначений законодавством.

Відповідно до частини 91, 94 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Також, слід зазначити щодо законодавчих змін, що було внесені в положення статті 277 ЦК України, в результаті чого в чинній редакції ЦК України від 01.09.2015, частину третю ст. 277, якою раніше обов'язок доказування достовірності інформації був покладений на відповідача, було виключено на підставі Закону № 1170-У11 від 27.03.2014.

Тобто, фактично, відбувся перерозподіл процесуального обов'язку, відносно доказування недостовірності інформації, який нормами діючого законодавства відтепер покладається саме на позивача.

Тож, виходячи з аналізу даних правових норм, можна зробити висновок, що саме позивачу потрібно надавати суду вичерпний перелік доказів для обґрунтування своїх позовних вимог, щодо недостовірності інформації опублікованої в статті, яка є предметом спору.

Відповідно до п.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57-60 , 88, 169, 209-218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: