Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/101/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Адаменко І.М.
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

18.01.2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Єгорової С.М., Письменного О.А

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості з орендної плати,-

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду і вказаним позовом, в якому просив розірвати договір оренди землі від 13.11.2012 року, укладений між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, зареєстрований відділом Держкомзему у Бобринецькому районі 18.12.2012 року за № НОМЕР_1, площею 10,08 га, яка розташована на території Павлогірківської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області та належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого 30.03.2001 року Павлогірківською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість з орендної плати в сумі 18 510 грн. 63 коп.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначав, що спірна земельна ділянка була ним надана у користування відповідачеві за усною домовленістю до часу його звернення про повернення. В кінці 2015 року відповідач відмовив йому у поверненні землі, пославшись на існування договору оренди, строк дії якого не сплинув.

Звернувшись до відділу Держгеокадастру у Бобринецькому районі, ОСОБА_3 отримав копію вказаного договору оренди землі від 13.11.2012 року, відповідно до умов якого орендар зобов'язаний вносити ороендодавцю орендну плату у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земліу строк до 30.12. поточного року. Проте, в порушення приписів законодавства та умов договору оренди землі відповідач не сплачував йому орендну плату за 2012-2015 роки, внаслідок чого виник борг в сумі 18510,63 грн. У зв'язку із систематичною несплатою орендної плати, позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди землі та стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3, просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні вимог щодо розірвання договору оренди землі та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що відповідач не виконував умови договору щодо сплати орендної плати, що відповідно до п. 41 договору оренди , ст.ст. 31, 32 Закону України «Про оренду землі», ст. 141 ЗК України є підставою для розірвання спірного договору оренди земельної ділянки.

Відповідач, від імені якого діяла представник ОСОБА_5, подав письмові заперечення проти доводів апеляційної скарги, в яких зазначив, що в рахунок орендної плати достроково сплатив позивачеві 50 000 грн., що підтверджується виданою останнім розпискою. ОСОБА_3 не звертався до нього протягом 2012-2015 років з приводу виплати орендної плати, а коли звернувся, то йому було перераховано кошти 18511,00 грн. за оренду спірної земельної ділянки, що враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення, яке він вважає законним і обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення відповідача, представників сторін, які підтримали свої доводи і заперечення, вивчивши матеріали справи, перевіривши у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обґрунтованість судового рішення, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про розірвання договору оренди, суд першої інстанції встановив і виходив з того, що ОСОБА_4 не ухилявся від сплати орендної плати і за першою вимогою ОСОБА_3, який заявив про цю вимогу лише в судовому порядку, вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань і виплатив у рахунок визначеної позивачем суми орендної плати - 18511 грн., яка не була своєчасно отримана лише через дії позивача в межах домовленісті згідно розписки, вина відповідача у порушенні зобов'язання щодо сплати орендної плати за 2012-2015 роки відсутня.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ці вимоги закону враховані при ухваленні судом рішення.

Судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником земельної ділянки площею 10,08 га, розташованої на території Павлогірківської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 30.03.2001 року (а.с. 6).

Вказану земельну ділянку ОСОБА_3 передав в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 за договором оренди землі від 13.11.2012 року, зареєстрованим у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі Кіровоградської області від 18.12.2012 року за № НОМЕР_1 (а.с. 7).

За умовами п.п. 9-14 спірного договору оренди землі орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, обчислення її розміру здійснюється з урахуванням (без урахування) індексації (сторонами не підкреслено); орендна плата вноситься у строк до 30.12. поточного року; передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідним актом; розмір орендної плати переглядається за згодою сторін; у разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором справляється пеня у розмірі 0,03% несплаченої суми за кожен день прострочення.

В обґрунтування своїх вимог, позивач надав розрахунок орендної плати за 2012-2015 роки за користування спірною земельною ділянкою і зазначив, що відповідачем не сплачено орендну плату в сумі 18510,63 грн., в тому числі: за 2012 рік -777,12 грн. за 48 днів, 2013 рік - 5911,17 грн., 2014 рік - 5911,17 грн., 2015 рік - 5911,17 грн.

Вказану заборгованість у сумі 18510,63 грн. відповідач в судовому засіданні не визнав, оскільки вважав, що розрахувався з позивачем з орендної плати за землю, надавши одноразово на час укладення договору кошти в сумі 50 000 грн., про має розписку позивача, але при цьому 16.09.2016р. перерахував поштовими переказами зазначену в позові заборгованість з орендної плати у сумі 18511 грн., що підтверджується квитанціями поштових переказів (а.с. 88, 89), фіскальними чеками ( а.с.55) та визнано позивачем.

Позивач в засіданні суду першої інстанції підтвердив, що в 2011 році отримав від відповідача гроші в сумі 50 000 грн., але не вважає їх орендною платою. Орендну плату за користування спірною земельною ділянкою, яку орендар повинен був сплатити за оренду землі у період 2012-2015 роки, в сумі 18511,00 грн. він отримав поштовим переказом у вересні 2016 року.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на розписку ОСОБА_3 про одержання коштів, стверджуючи про сплату орендодавцеві орендної плати. При цьому відповідач повідомив, що причиною її несплати протягом спірного періоду стало те, що вказана у розписці сума коштів була передана позивачеві за користування земельною ділянкою одноразово і використовувалась останнім на власний розсуд, до цього часу питання про повернення цих коштів не ставилось.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст. ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Отже, ця норма передбачає цивільно-правову відповідальність за порушення зобов'язання, ст. 611 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що ОСОБА_3 дійсно отримав від ОСОБА_4 кошти у сумі 50 000 грн.. про що надав розписку, де вказав, що в подальшому ніяких претензій мати не буде ( а.с.48, 98).

В тексті розписки не зазначено, що кошти в сумі 50000 грн. одержані ОСОБА_3 саме в рахунок орендної плати за землю.

Позивач не вказав, що після укладення договору оренди землі, в період з 2012 року по 2015 рік, звертався до відповідача з питанням виплати орендної плати за спірним договором оренди.

В той же час відповідач, передавши кошти в сумі 50 000 грн. та маючи розписку від ОСОБА_3 про те, що у зв'язку з їх отриманням він в подальшому до нього ніяких вимог не буде мати, мав підстави вважати, що виконав свої зобов'язання по сплаті коштів як орендної плати за користування спірною земельною ділянкою.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважав, що відповідач користується спірною земельною ділянкою за усною домовленість, а про наявність письмового договору оренди та його умови дізнався лише в 2015 році, що спростовує доводи ОСОБА_3 про його наміри і бажання щорічно отримувати орендну плату.

Тобто позивач не довів тих обставин, що він звертався за отриманням з орендної плати і з вини відповідача був значною мірою позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору оренди.

В той же час договором оренди не передбачено як повинен діяти орендар, якщо орендар не з'являється для отримання орендної плати.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову, звернув увагу на те, що підставою відповідальності за порушення зобов'язання є вина особи, яка порушила зобов'язання (ст.ст.611, 614 ЦК).

Але позивачем не доведено того, що орендна плата йому не виплачувалася саме через винну поведінку відповідача.

Крім того, ОСОБА_3 в своєму позові не посилався як на підставу вимоги про розірвання спірного договору оренди на систематичне невиконання стороною договору договірних зобов'язань.

Суд першої інстанції з'ясував належним чином фактичні обставин справи щодо заявлених вимог, надав належного правового обґрунтування та оцінки умовам спірного договору оренди землі, іншим дослідженим доказам, врахував недоведеність наявності вини (умислу або необережності) відповідача у порушенні зобов'язання щодо сплати орендної плати у вказані позивачем періоди.

Суд правомірно відмовив у дострокому розірванні договору оренди, оскільки вказані позивачем обставини щодо винної поведінки і ухилення орендаря від виконання свого обов'язку по сплаті орендної плати не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Враховуючи викладене, відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2016 року - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: