Номер провадження: 22-ц/785/1733/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом Релігійної громади Спасо-Вознесенської церкви Одеської єпархії Української Православної Церкви м. Ізмаїл Одеської області до Ізмаїльської міської ради Одеської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Одеська єпархія Української Православної церкви про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на частину квартири, визнання права власності на земельну ділянку, зобовязання знести самочинно збудований паркан та не чинити перешкод у користуванні майном та здійсненні богослужінь, за апеляційною скаргою представника Релігійної громади Спасо-Вознесенської церкви Одеської єпархії Української Православної Церкви м. Ізмаїл Одеської області на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.09.2016 року,

встановила :

21.12.2015 року представник позивача ОСОБА_5 звернувся до суду з вищезазначеним позовом та після уточнення якого 19.02.2016 року просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Виконкому Ізмаїльської міської ради від 19.07.2012 року № 773 про приватизацію частини будинку загальною площею 47,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності № 742, на частину будинку загальною площею 47,8 кв.м., розташовану за вищезазначеною адресою; визнати право власності Релігійної громади Спасо-Вознесенської церкви Одеської Єпархії Української Православної церкви на зазначену квартиру та на земельну ділянку, розташовану біля будинку 148 по вул. Пушкіна в м. Ізмаїлі Одеської області загальною площею 300 кв.м.; зобовязати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 знести самочинно збудований паркан, господарські споруди, та не чинити перешкод Релігійній громаді Свято-Вознесенської церкви міста Ізмаїла в користуванні своїм майном та здійсненні богослужінь.

Заявлені позовні вимоги мотивував тим, що при розгляді справи № 500/6912/2014-ц за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, позивачу стало відомо про те, що повернута у власність церковної общини Свято-Вознесенської церкви м. Ізмаїла квартира АДРЕСА_2 приватизована громадянами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.09.2016 року у задоволені позовних вимог Релігійної громади Спасо-Вознесенської церкви Одеської єпархії Української Православної Церкви м. Ізмаїл Одеської області відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо пропущення строку позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач дізнався у лютому 2015 року під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, коли позивачу стало відомо про те, що повернуту в 1991 році у власність Релігійної громади Спасо-Вознесенської церкви міста Ізмаїла спірну квартиру приватизовано зазначеними громадянами. Крім того зазначив, що на момент винесення оскаржуваного рішення Ізмаїльської міської ради 742 від 19.07.2012 щодо надання дозволу на приватизацію спірної квартири та прийняття рішення про надання дозволу на виконання проектної документації та виконання розділу земельної ділянки, яка знаходиться на діючому цвинтарі, від 21.05.2014 року, не було зясовано статусу спірного приміщення, тобто не встановлено, чи може бути це приміщення обєктом приватизації державного житлового фонду, оскільки на момент винесення рішення про приватизацію вказаної квартири вже вступило в законну силу рішення Виконавчого Комітету Ізмаїльської міської ради народних депутатів № 559 від 06.05.1991 року та спірна квартира вже повернута у власність Релігійній громаді, тобто, на час приватизації квартира вже не відноситься до державного житлового фонду. Також ОСОБА_5 вказує, що на час передачі спірної нерухомості Релігійній громаді Православної Церкви, в квартирі № 3 будинку 148 на той момент проживала ОСОБА_3 разом зі своєю сімєю та оскільки іншого житла місто надати їй не було спроможне на той момент, з дозволу настоятеля Спасо-Вознесенської церкви сімя Палій продовжила користуватися вищевказаним житлом, хоча вона перебувала на квартирному обліку у Ізмаїльській міській раді як сімя, яка не забезпечена житлом. ОСОБА_3 неодноразово зверталась з заявою про приватизацію вищевказаної квартири, але їй було відмовлено у звязку з тим, що вказана квартира є фактичною власністю Спасо-Вознесенської церкви. Натомість сімя отримала від міськвиконкому та приватизувала дві земельні ділянки для будівництва житла в місті Ізмаїлі. Суд першої інстанції не провів повного та всебічного зясування обставин, щодо підтвердження або спростування того факту, чи мав Ізмаїльський міськвиконком повноваження власника та/або балансоутримувача будинку №148 по вулиці Пушкіна в м.Ізмаїлі на момент винесення рішення № 742 від 19.07.2012 року про приватизацію квартири №3 в будинку 148, оскільки позивач є балансоутримувачем зазначеного будинку.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив лише з того, що позивач пропустив строк позовної давності.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Застосувати строк позовної давності можливо, лише коли позов обґрунтований, разом з тим застосовуючи строк позовної давності, суд першої інстанції взагалі не зробив висновків щодо обґрунтованості позовних вимог, крім того суд першої інстанції не звернув належної уваги та не вирішив процесуального питання щодо кола відповідачів у справі. Так, предметом позову є захист майнових прав шляхом оскарження дій та рішень виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, проте в якості співвідповідача вказаний орган місцевого самоврядування залучений не був. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Ухвалюючи власне рішення колегія суддів дійшла наступних висновків.

У задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування рішення Виконкому Ізмаїльської міської ради від 19.07.2012 року № 773 про приватизацію частини будинку загальною площею 47,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1; визнання недійсним свідоцтво про право власності № 742, на частину будинку загальною площею 47,8 кв.м., розташовану за вищезазначеною адресою, необхідно відмовити, оскільки, як вже було вказано, до участі у справі не було залучено належного співвідповідача- виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості залучати учасників процесу.

Вимоги щодо визнання права власності Релігійної громади Спасо-Вознесенської церкви Одеської Єпархії Української Православної церкви на спірну квартиру та на земельну ділянку, розташовану біля будинку 148 по вул. Пушкіна в м. Ізмаїлі Одеської області загальною площею 300 кв.м.; зобовязання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 знести самочинно збудований паркан, господарські споруди, та не чинити перешкод Релігійній громаді Свято-Вознесенської церкви міста Ізмаїла в користуванні своїм майном та здійсненні богослужінь, є похідним від попередніх позовних вимог, а тому без їх вирішення позов в цій частині також не може бути задоволений.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушення норм матеріального та процесуального права, тому на підставі п.п. 1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.09.2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову Релігійної громади Спасо-Вознесенської церкви Одеської єпархії Української Православної Церкви м. Ізмаїл Одеської області до Ізмаїльської міської ради Одеської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Одеська єпархія Української Православної церкви про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на частину квартири, визнання права власності на земельну ділянку, зобовязання знести самочинно збудований паркан та не чинити перешкод у користуванні майном та здійсненні богослужінь відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_6