1Справа № 335/7140/16-ц 2/335/168/2017
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2017 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Апаллонової Ю.В.,

при секретарі Франчук Г.В.

за участю : представника позивача ОСОБА_1., представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, в якому зазначив наступне. Концерн Міські теплові мережі в період з 01.01.2009 року по 31.05.2010 року надавав відповідачу послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води в приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 2946 гривень 56 коп., за час виникнення заборгованості жодної оплати відповідач не здійснив.

Концерн Міські теплові мережі просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь Концерну Міські теплові мережі заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води в розмірі 2946 гривень 56 копійок, судові витрати, а саме: витрати на ІТЗ розгляду справи в суді в розмірі 30 гривень, а також стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 51 гривень.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить його задовольнити на підставах викладених у позовній заяві. Зазначав, що дійсно на момент предявлення позову, власником квартири була ОСОБА_2, однак, так як вона за цією адресою зареєстрована не була, позов до неї не предявлявся. Залучати ОСОБА_2 до участі у справі в якості співвідповідача або замінити відповідача ОСОБА_3 на відповідача ОСОБА_2 позивач не бажає, так як у такому випадку буде пропущено строк позовної давності до вимог до ОСОБА_2

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3-ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечує, зазначаючи про те, що з 1998 року вона - ОСОБА_2 є власником житлового приміщення, на ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок, у 2010 році укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води саме з ОСОБА_2, усі претензії направлені на імя ОСОБА_2, однак позов предявлено до ОСОБА_3, яка у цій квартири лише зареєстрована, ніколи не проживала, а проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 з дати придбання цієї квартири у 2006 році, про ще було повідомлено і уповноважену особу ВРЕЖО №13, яка видала довідку саме про реєстрацію ОСОБА_3 за цією адресою. Також у судовому засіданні суду надані чисельні квитанції про сплату ОСОБА_3 комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 за якою на ОСОБА_3 відкрито особовий рахунок, оглянуто оригінал договору купівлі продажу цієї квартири, витяг про реєстрацію права власності від 19.03.2007 року. При цьому не є зрозумілим, чому до ОСОБА_2 жодних вимог як до власника квартири не предявлено, в порядку ст.60 ЦПК України позивач не надав будь-яких доказів на обґрунтування тих обставин, що відповідач ОСОБА_3 являється споживачем зазначених послуг в контексті ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та з січня 2009 року по червень 2010 року отримувала послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води.

Окрім того, представник відповідача зазначив, що за змістом ст.33 Конституції України та ст.29 ЦК України сам по собі факт реєстрації ОСОБА_3 в квартирі не має правового значення для визначення місця її проживання, а тим більшепідтвердження отримання

послуг з теплопостачання, оскільки особа може мати декілька місць проживання в одному або різних населених пунктах, в яких вона проживає постійно, переважно або тимчасово.

Просить суд у задоволенні позову відмовити. Також представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно до вимог ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу у межах вимог, заперечень, та доказів наданих сторонами.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Пунктом 2.1. Статуту встановлено, що основною метою діяльності концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.

Згідно п.1.1. статуту Концерн «Міські теплові мережі» (надалі Концерн «МТМ») створено на підставі рішення 34 сесії 23 скликання Запорізької міської ради від 11.01.2002 року № 17 «Про створення комунальних підприємств теплових мереж», згідно із законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно рішенню Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

Як встановлено судом, Концерн «МТМ» у період з 01.01.2009 року по 31.05.2010 року надавав послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму в сумі 2946 грн. 56 коп. у квартиру АДРЕСА_3.

Як вбачається із матеріалів справи, власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_2, 1954р.н., на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Третьою Запорізькою нотаріальною конторою 10.02.1998 року №2-318, зареєстровано Запорізькому бюро технічної інвентаризації 10.02.1998 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 10.02.1998 року, витягом про реєстрацію права власності (а.с. 101-103).

28.01.1998 року між ВРЕЖО №13 та ОСОБА_2 укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, особовий рахунок на вказану квартиру відкрито на імя ОСОБА_2 , що не заперечується і позивачем.

Відповідно до довідки ВРЕЖО № 13 від 05.05.2010 року за адресою АДРЕСА_4 зареєстрована одна особа ОСОБА_3, ОКС ОСОБА_2 без реєстрації (а.с .11), особовий рахунок № 135532216.

13.04.2010 року Концерн «МТМ» звернувся до ОСОБА_2 із претензією про сплату заборгованості, з якої вбачається, що станом на 01.04.2010 року за ОСОБА_2 рахується заборгованості з січня 2009 року по березень 2010 року.(а.с.12)

Вимог або претензій до ОСОБА_3 матеріали справи не містять .

08.06.2010 року між Концерном «МТМ» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води.

02.07.2010 року подано до суду позов до ОСОБА_3

Правовідносини з приводу постачання теплової енергії та гарячої води регулюються нормами Закону України „Про житлово-комунальні послуги" та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої воді і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»:житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків

і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку;

комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1-3,5 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов'язує.

За ст.322 ЦК України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, чинним законодавством України встановлений обов'язок власника квартири нести витрати повязанні з утримання квартири.

Із встановлених судом обставин справи вбачається, що позов ґрунтується на зобов'язальних правовідносинах з приводу надання послуг по теплопостачанню та постачанню гарячої води у АДРЕСА_5.

До позовної заяви позивачем додано тільки розрахунок заборгованості на ім'я ОСОБА_3, за змістом якого за відповідачем обліковується заборгованість по оплаті послуг у розмірі 2946,56 грн.(а.с.9-10).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Які особи мешкають у спірній квартирі, чи є вони власниками, або наймачами комунального житла, в яке надходить теплопостачання та гаряча вода, і хто насправді за законом є споживачем послуг з теплопостачання позивачем у позовній заяві не зазначено. Ніяких доказів того, що в квартирі у період 2009-2010 роки мешкала ОСОБА_3 та отримувала послугу з теплопостачання і гарячого водопостачання, позивач суду не надав.

Представник відповідача, надав пояснення про те, що ОСОБА_3 є її дочкою, не є власником та не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. У підтвердження вказаних слів надав суду документи про те, що ОСОБА_3 на правах власності належить ізольована квартира АДРЕСА_6. Як зазначає ОСОБА_4 з дати придбання цієї квартири у 2006 році ОСОБА_3 мешкає у цій квартирі, про

що було повідомлено і уповноважену особу ВРЕЖО №13, яка видала довідку саме про реєстрацію ОСОБА_3 за цією адресою, а не про проживання ОСОБА_3 та зазначено, що ОСОБА_3 не використовувала у спірний період послуги опалення та гарячої води, які надає КП «МТМ».

Також у судовому засіданні суду надані чисельні квитанції про сплату ОСОБА_3 комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 за якою на ОСОБА_3 відкрито особовий рахунок, оглянуто оригінал договору купівлі продажу цієї квартири, квитанції про сплату послуг по охороні цієї квартири, витяг про реєстрацію права власності від 19.03.2007 року.

Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому

право прямо відповідає визначених п.5 ч.3 ст.20 Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Обов'язок споживача житлово-комунальних послуг власника житла ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення із оплати житловою - комунальних послуг. Така правова позиція висловлена в ухвалі ВСУ від 08.04.2009 р.

У відповідності зі ст. ст. 16 ч.1, 19 ч.1, 29 ч.3 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства; відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах; договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" власник має право тримати на балансі та управляти належним йому майном. Власник має право доручати повністю або частково розпоряджатися та управляти належним йому майном відповідно до закону та договору балансоутримувачу або управителю.

У відповідності до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 р. за № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення; сторона договору є фізична або юридична особа, яка є власником (наймачем, орендарем) житлового та нежитлового приміщення (будинку садибного типу, квартири, господарських та інших нежитлових приміщень).

За визначенням вищенаведених норм матеріального права споживач послуг з теплопостачання - це власник, квартиронаймач або орендар, які законом визначені бути стороною договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно зі ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх

сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Питання щодо оплатного або безоплатного користування житлом з усіма комунальними послугами, щодо порядку та розміру участі члена сім'ї власника в оплаті житлово-комунальних

послуг, за змістом ст. 156 ЖК України, вирішується між самим власником та членом його сім'ї, і тільки у разі наявності спору між ними, вирішується судом. Отже, участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов'язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України).

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо приміщень, які належить особі на праві приватної власності є саме ця особа.

Судом встановлено, що законним власником і споживачем послуг з теплопостачання та гарячого водовідведення з 1998 року є ОСОБА_2, з яким у позивача склалися фактичні договірні правовідносини і до якого позивачем не було пред'явлено позов.

Відповідач ОСОБА_3 по справі не є ні власником приміщення, ні наймачем, з ним не було укладено ні договору найму житла, ні піднайму, також між сторонами не було укладено і договору на користування послугами теплової енергії і води, доказів користування цими послугами не надано, і з урахуванням вищенаведеного не може вважатися самостійною стороною і одноособово належним відповідачем у цій справі.

Згідно з положеннями ст.ст.64, 68 ЖК України наймач зобовязаний своєчасно сплачувати комунальні послуги, а повнолітні члени сімї наймача несуть солідарну з ним майнову відповідальність за зобовязаннями зі сплати цих послуг.

Суд вважає помилковими посилання представника позивача на наведену норму права в якості обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, оскільки дана норма права регулює відносини з приводу користування житлом, яке знаходиться у державному або громадському житловому фонді, а квартира АДРЕСА_7 в приватний власності, тому спірні відносини регулюються положеннями Глави 6 Розділу 3 ЖК УРСР користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду.

Ст. 156 ЖК УРСР визначено права та обов'язки членів власника житлового будинку (квартири).

Так, ч.1,3,4 ст. 156 ЖК УРСР встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Ст. 162 ЖК УРСР передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

З наведених норм права вбачається, що повнолітні члени сім'ї власника за відсутності відповідної угоди зобов'язані тільки брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і

придомової території та проведенню ремонту, а не зі сплати за комунальні послуги, враховуючи, що це є іншим видом витрат.

Так, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» утримання будинків і прибудинкових територій це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих

приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів

у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з п.1,2 ч. 1 ст. 13 вказаного Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Згідно з п.1, 5 ч. 3 ст. 20 вказаного Закону споживач зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що послуги надавалися ОСОБА_2, тобто особі, на яку відкрито особовий рахунок №135532216 (зазначений у довідці ВРЕЖО №13 від 05.05.2010 (а.с.11), та у договорі про надання послуг з централізованого опалення укладеного між Концерном «МТМ» та ОСОБА_2П.) , отже, саме вказана особа є споживачем цих послуг.

На підставі наведеного, суд доходить висновку, що саме на власника приміщення на котрого відкрито особовий рахунок покладено обов'язок зі сплати комунальних послуг, якщо інше не встановлено угодою між ним та членами його сім'ї, і згідно з ч.3 ст. 156 ЖК УРСР, якщо власник не згоден з порядком сплати комунальних послуг, який покладається на нього, то він має право вирішити це питання з членами його сім'ї або шляхом укладання угоди, або в судовому порядку, зокрема, пред'явити вимогу до членів сім'ї про сплату витрат за спожиті послуги.

Отже ОСОБА_3 не є належним відповідачем у справі і подання до неї вимог лише з тих підстав, що на час звернення до суду з позовом зареєстрованою особою у вказаній квартирі є тільки вона є безпідставними та необґрунтованими і такі вимоги слід пред'являти до власника квартири приватного житлового фонду на якого до того ж відкрито особовий рахунок, а позивач помилково вважає, що оскільки відповідач зареєстрована за даною адресою, то є відповідальною, як споживач, за сплату комунальних послуг за ст. 64 ЖК УРСР. Однак щодо користування приватним житлом виникають інші відносини між членами сім'ї та власником такого житла, які за своєю правовою природою та наслідками є різними, тому є безпідставним застосовувати за аналогією норми ст. 64 ЖК УРСР, оскільки законом прямо регулюється та визначені відносини користування житлом приватного фонду.

Позивачем заявлений позов до неналежного відповідача ОСОБА_3, яка не є власником чи наймачем квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 та не може нести відповідальність за порушення оплати послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання власником квартири.

Також суд враховує, що відповідно до ст. 15 ЦПК України особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що жодних вимог Концерном «МТМ» до ОСОБА_3 стосовно стягнення з нього вказаної суми заборгованості в судовому порядку не заявлялося, офіційної претензії про необхідність погашення заборгованості відповідачу не пред'являлося, а претензія адресована на імя ОСОБА_2

За правилами ст. 30 ч.1 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов'язаний вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

За змістом ст.ст. 11 та 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача (правова позиція Верховного Суду України в постанові від 21 січня 2015р. справа №6-204цс14).

Суд, з урахуванням положень ч.4 ст.10,11,33 ЦПК України, роз'яснив представнику позивача право про можливість заявлення клопотання про заміну відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача, однак позивач таким правом не скористався, представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог відповідно до викладених в позовній заяві та відмовився заявляти клопотання про залучення ОСОБА_2 відповідачем у даній справі, мотивуючи це тим, що вимоги до ОСОБА_2 знаходяться поза строками позовної давності.

Встановивши, що позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за відсутності клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем або притягнення співвідповідача, з урахуванням принципу диспозитивності,вважає необхідним ухвалити рішення про відмову у позові, оскільки позов заявлено до неналежного відповідача, який не є власником квартири та споживачем послуг, які надає позивач, що є самостійною підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права на звернення до суду із позовом до особи, яка має відповідати за цим позовом, а саме до власника квартири.

Вирішення питання щодо правомірності та правильності нарахування заборгованості за надані відповідачем послуги за адресою: АДРЕСА_8, питання строків позовної давності має бути предметом розгляду суду у випадку звернення позивача до належного відповідача з відповідною вимогою.

Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України суд залишає судові витрати за позивачем, оскільки в позові відмовлено в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 57- 61,212-215,218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя.

Суддя: Ю.В. Апаллонова