Справа № 761/7274/14-ц
Провадження № 4-с/761/436/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Мальцев Д.О.

при секретарі: Шилан Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2, заінтересована особа - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазур Геннадій Іванович про визнання неправомірною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - скаржник) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із скаргою, відповідно до якої просив визнати неправомірною і скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Геннадія Івановича (далі по тексту - державний виконавець) від 31.10.2017 ВП 47964663 про стягнення із скаржника виконавчого збору у розмірі 4 162 233, 21 грн., стягувач - ОСОБА_4 (далі по тексту - стягувач).

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України знаходилось виконавче провадження № 47964663 щодо примусового виконання виконавчого листа № 761/7274/14-ц виданого Шевченківським районним судом м. Києва 18.06.2015 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на нерухоме майно, що належало скаржнику, а саме квартиру АДРЕСА_1. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.03.2016 визнано вище вказаний виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню в сумі 12 698 908, 46 грн., ухвала суду набрала законної сили. 30.03.2016 скаржник повідомив державного виконавця про зменшення суми заборгованості. В подальшому первісного стягувача ПАТ «Апекс-Банк» на ОСОБА_4 06.11.2017 виконавчий документ було повернуто стягувачу без виконання за заявою стягувача відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим, 31.10.2017 державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 4 162 233, 21 грн. Вказану постанову скаржник вважає незаконною, оскільки державним виконавцем було безпідставно застосовано положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 та невірно застосовано положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016, оскільки державним виконавцем стягнуто виконавчий збір за положеннями Закону, що втратив чинність. За таких обставин, процесуальне рішення державного виконавця є незаконним. У зв'язку з вище викладеним, скаржник звернувся до суду із вказаною скаргою.

В судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав та просив задовольнити її з підстав, викладених в ній.

Представник державного виконавця в судовому заперечував проти задоволення скарги.

Стягував в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В судовому засіданні встановлено, що 25.06.2015 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Геннадія Івановича відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 761/7274/14-ц виданого 18.06.2015 Шевченківським районним судом м. Києва щодо звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ЮКЛ/220312/1 від 22.03.2012, що станом на 24.06.2014 складає 54 321 240, 60 грн. на квартиру АДРЕСА_1, що належить скаржнику, постанову направлено сторонам виконавчого провадження.

18.03.2016 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва задоволено частково заяву скаржника, визнано виконавчий лист № 761/7274/14-ц від 18.06.2015 таким, що не підлягає виконанню в сумі 12 698 908, 46 грн.

Скаржник заявою від 30.03.2016 повідомив виконавчу службу про наявність зазначеної ухвали суду від 18.03.2016.

12.06.2017 постановою державного виконавця поновлено виконавче провадження. Крім того, 12.06.2017 замінено первісного стягувача з ПАТ «Апекс-Банк» на ОСОБА_4, постанови направлено сторонам виконавчого провадження.

09.08.2017 державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

28.08.2017 державним виконавцем винесено постанову про призначення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

Відповідно до Повідомлення про експертну оцінку майна від 23.10.2017 № 20.1-342/13, згідно висновку про вартість об'єкта незалежної оцінки, ринкова вартість майна об'єкту оцінки - нерухомого майна становить 11 458 580, 00 грн. без ПДВ.

В подальшому державним виконавцем 31.10.2017 винесено постанову про стягнення виконавчого збору із скаржника у розмірі 4 162 233, 21 грн. на підставі положень ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, оскільки боржником у встановлений строк не надано документа на підтвердження виконання рішення суду та направлено вказану постанову боржнику.

06.11.2017 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, оскільки стягував подав письмову заяву про повернення виконавчого документа без виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження державним виконавцем було відкрито на підставі положень Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 (далі по тексту - Закон від 21.04.1999).

Згідно положень ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Разом з тим, 05.10.2016 набрав законної сили Закон України «Про виконавче провадження» в новій редакції від 02.06.2016 (далі по тексту - Закон від 02.06.2016).

Відповідно до п. 7 Розділу XIII ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

З врахуванням вище зазначеного, суд приходить до висновку, що державний виконавець під час винесення оскаржуваної постанови мав керуватись положеннями Закону, чинного на час вчинення виконавчих дій, а саме Законом України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016.

За таких обставин, державний виконавець невірно застосував положення Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 щодо стягнення виконавчого збору.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону від 02.06.2016 визначено, що виконавче провадження припиняється, зокрема у разі, якщо стягувач подав письмову заяву про припинення виконавчого провадження.

Згідно положень ч. 3 ст. 40 Закону від 02.06.2016, у разі припинення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня припинення виконавчого провадження (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», )

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (ч. 2 ст. 27 Закону від 02.06.2016).

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист повернуто без виконання, із скаржника не було ані стягнуто кошти, ані повернуто, як не було і передано майно боржника стягувачу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, про відсутність у державного виконавця законних підстав для винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 4 162 233, 21 грн. із скаржника.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова винесена 31.10.2017, в той час коли постанова про повернення виконавчого листа на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону від 02.06.2016, була винесена державний виконавцем 06.11.2017, що суперечить положенням ст. 27 та ст. 40 Закону від 02.06.2016.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому є неправомірною та підлягає скасуванню.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 383-387 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2, заінтересована особа - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазур Геннадій Іванович про визнання неправомірною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 31.10.2017року - задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазур Геннадія Івановича від 31.10.2017року у ВП № 47964663 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 4162233,21 грн.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги, протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: