Справа № 161/6283/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/81/17 Категорія: 53 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - суддів Стрільчука В.А., Осіпука В.В.,

секретар судового засідання Кирилюк О.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Нечая Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 в даній справі задоволено.

Ухвалено поновити ОСОБА_3 на посаді оператора диспетчерського руху АС Луцьк.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» (далі - ПрАТ «ВОПАС») в користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 22 349 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду щодо поновлення на роботі ОСОБА_3 та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 3 133 грн. допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ПрАТ «ВОПАС» подало апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції констатував про відсутність правових підстав, для звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, зокрема - відсутність систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків покладених на неї трудовим договором.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 працювала в ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій», починаючи з 16.01.1981 року, а на посаді оператора диспетчерського руху автобусної станції (далі АС) Луцьк з 20.07.2002 року ( а.с.2-4).

Наказом № 39 о/с від 11 квітня 2016 року ОСОБА_3 було звільнено з посади оператора диспетчерського руху АС Луцьк у зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором (п. 3 ст. 40 КЗпПУ).

Пунктом 3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до цієї норми працівника можна звільнити лише тоді, коли він після застосування до нього стягнення не виправився і знову допустив порушення трудової дисципліни.

Як вбачається з матеріалів справи 26.02.2016 року ОСОБА_3, перебуваючи на зміні о 05:35 год. закрила відомість продажу касових квитків № 11215 на міжнародний рейс Луцьк-Радом у кількості 6 штук на загальну суму 830 грн. та маючи на меті сприяння у перевезені перевізником безквиткових пасажирів зателефонувала диспетчеру Володимир-Волинської АС та попросила припинити продаж квитків на даний рейс у зв'язку з завантаженням автобуса пасажирами вже у м. Луцьку. Після того, як дані обставини стали відомі керівництву, а саме о 09:15 год. 26.02.2016 року ОСОБА_3 дала вказівку касиру ОСОБА_7, внісши кошти у касу, вибити додаткову відомість продажу квитків на 14 пасажирів.

Вчинення зазначених дій позивачем та її представником не заперечувалась та не спростовувалась.

Крім в того, в матеріалах справи наявні дві відомості продажу квитків на Рейс Луцьк-Радом через Устилуг, часом відправлення якого зазначено 26.02.2016 р. 5.30 год. В одній відомості, яка видрукувана позивачем 26.02.2016 о 05.35.06 год. зазначено про продаж 6 квитків на загальну суму 830 грн., а в іншій відомості, яка видрукувана 26.02.2016 року о 9.15.47 зазначено про продаж 14 квитків на загальну суму 1680 грн.

Вчинення вказаних ОСОБА_3 дій також підтверджується доповідною запискою начальника Володимир-Волинської АС, поясненнями диспетчера Володимир - Волинської АС ОСОБА_9, доповідною запискою начальника АС-1 м. Луцька ОСОБА_10, пояснюючою контролера пасажирського автотранспорту ОСОБА_8, доповідною старшого диспетчера Луцької автостанції, диспетчера Луцької АС № 1 ОСОБА_11, поясненнями касира Луцької АС № 1 ОСОБА_7, службовою запискою інженера - програміста ОСОБА_12 , довідкою АС-1 м. Луцька, актом перевірки наявності грошей і білетів від 26.02.2016 року, письмовими поясненнями ОСОБА_3 ( а.с 41-55)

Відповідно до Посадової інструкції оператора диспетчерського руху автостанції (далі Інструкція), що затверджена 16.01.2014 року та доведена до відома ОСОБА_3, оператор диспетчерського руху автостанції в своїй роботі керується ЗУ «Про автомобільний транспорт», правилами надання послуг автомобільного транспорту, технологічним процесом роботи автостанції. Главою ІІ визначені обов'язки оператора диспетчерського руху.

За змістом п. 2.2. Інструкції оператор диспетчерського руху автостанції забезпечує виконання технологічного процесу роботи АС в частині оформлення касових відомостей продажу квитків та КОРО водіїв. У п. 2.4, передбачено, що оператор диспетчерського руху відкриває відомості продажу квитків та несе відповідальність за вчасне їх закриття.

В силу п. 4.4. даної Інструкції за недотримання технологічного процесу роботи АС під час своєї зміни диспетчер несе відповідальність.

Беручи до уваги наведене відповідач цілком правомірно констатував, про порушення ОСОБА_3 п.п. 2.2, 2.4 Посадової інструкції.

Вчинення порушень посадової інструкції, яке мало місце 26.02.2016 року позивачем належними та допустимими доказами не спростовано, відтак роботодавець цілком обґрунтовано констатував про невиконання ОСОБА_3 покладених на неї обов'язків.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 1471, 148, 149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Відтак встановленню підлягає чи могло бути вчинене ОСОБА_3 порушення 26.02.2016 року підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України..

Суд, вирішуючи спір, повинен з'ясувати систематичне невиконання яких саме трудових обов'язків позивачем передувало його звільненню.

При системному аналізі норм трудового законодавства слід дійти висновку, що порушення трудової дисципліни вважається систематичним, якщо працівник котрий мав дисциплінарне або громадське стягнення за порушення трудової дисципліни( яке з нього не зняте або не втратило юридичного значення зі спливом часу), порушив її знову.

Вирішуючи такий спір суд повинен перевірити законність попередніх стягнень, оскільки тільки правомірно накладені стягнення можуть ураховуватись і бути підставою для звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що підставою для звільнення ОСОБА_3 за п. 3 ст. 40 КЗпП України стало порушення останньою вимог посадової інструкції 26.02.2016 року та наявність не знятого дисциплінарного стягнення у вигляді догани, що накладено на позивача наказом № 65 о/с від 07.08.2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції обґрунтовано констатував про відсутність належних та допустимих доказів систематичного невиконання ОСОБА_3 обов'язків покладених на неї трудовим договором, вважаючи при цьому притягнення її 07.08.2015 року до дисциплінарної відповідальності неправомірним.

Як вбачається зі змісту наказу № 65 о/с від 07.03.2015 року, враховуючи періодичні нарікання водіїв автобусів, що відправляють з Луцької АС-1, а також перевізників, що обслуговуються автостанцією на поведінку оператора диспетчерського руху Луцької АС ОСОБА_3, а також той факт, що попередні розмови не дали бажаних результатів, головою правління ПрАТ «ВоПАС» ОСОБА_3 було оголошено догану.( а.с. 40)

При цьому підставою винесення наказу про накладення дисциплінарного стягнення, як про це і зазначено в самому тексті наказу, стала доповідна начальника Луцької КАС ОСОБА_10 від 03.08.2015 р., заява водіїв ОСОБА_13 та ОСОБА_14 від 08.07.2015 р., пояснення ОСОБА_3 від 06.08.2015 року.

У своїй заяві від 08.07.2015 року ОСОБА_13 та ОСОБА_14, вказували про те, що 01.07.2015 року оператор диспетчерської ОСОБА_3 не коректно себе поводила, висловлювалась в їх адресу нецензурними словами, безпідставно звинувачувала у крадіжці належного їй автобуса. При цьому у своїй заяві ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вказували, що свідком даних обставин була заступник начальника ОСОБА_15.

В своїх поясненнях від 06.08.2015 року ОСОБА_3 у категоричній формі заперечувала наявність конфліктної ситуації між нею та ОСОБА_13, ОСОБА_14 та вживання щодо них нецензурних висловів. При цьому у своїх поясненнях ОСОБА_3 вказала про свої підозри щодо крадіжки з належного їй автобуса.

При наявності різних за своїм змістом пояснень водіїв ОСОБА_13 ОСОБА_14, та ОСОБА_3, роботодавець не збирав інших доказів, які б засвідчили про наявність обставин, щодо порушення ОСОБА_3 трудової дисципліни.

Слід зауважити, що доповідна записка начальника АС-1 м. Луцька ОСОБА_10 на ім'я голови правління ПрАТ «ВОПАС» Потапчука І.Я, про необхідність накладення на ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді догани за грубу, нетолерантну поведінку була датована 03.08.2015 року тієї ж дати було накладено головою Правління ПРАТ «ВОПАС» Потапчука І.Я. резолюцію на даній доповідній про оголошення позивачу догани тобто ще до отримання письмових пояснень від позивача, щодо виявлених нею порушень.

Відтак роботодавець приймаючи рішення про накладення стягнення на ОСОБА_3 за порушення трудової дисципліни, обмежився лише інформацією, що викладена в спільній заяві водіїв ОСОБА_13, ОСОБА_14 та бездоказовою вказівкою про періодичність нарікань водіїв автобусів та перевізників, що обслуговуються автостанцією. Також у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про попередні розмови уповноваженої особи роботодавця з позивачем щодо її некоректної поведінки, про які вказано як в доповідній записці ОСОБА_10, та к і в самому наказі про оголошення догани.

Слід зауважити, що відповідач не зажадав пояснень від ОСОБА_15, про яку як очевидцю конфлікту вказували водії ОСОБА_13 ОСОБА_14 При тому, що в судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_15 вказувала, що вона не була присутня при конфлікті вказаних осіб, не чула нецензурних висловів зі сторони ОСОБА_3

В наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов'язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.

Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов'язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності.

В наказі № 65 о/с від 07 серпня 2015 року не було зазначено та конкретизовано, які саме пункти посадової Інструкції або ж Правил внутрішнього трудового розпорядку були порушені ОСОБА_3

Лише в апеляційній скарзі відповідачем конкретизовано, що позивачу 07 серпня 2015 року було оголошено догану за порушення п. 4.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станції» ( далі Правила) за змістом якого працівник зобов'язаний вести себе етично у відношенні до інших працівників підприємства та пасажирів-користувачів послу. Сам текст даних Правил також був долучений лише до апеляційної скарги.

З врахуванням наведено суд першої інстанції цілком обґрунтовано вказав про незаконність та необґрунтованість застосування до ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді догани, а відтак і відсутність правових підстав для звільнення позивача з роботи у звязку з систематичним невиконання без поважних причин обов'язків покладених на неї трудовим договором.

Крім того , колегія суддів зауважує наступне , що частина друга ст. 149 КЗпП надає право власникові вибирати вид стягнення, але зобов'язує його враховувати при цьому цілу низку факторів: 1) ступінь тяжкості вчиненого проступку;2) заподіяну порушенням шкоду; 3) обставини, за яких вчинено проступок; 4) попередню роботу працівника. Працівник має право оскаржити до суду застосоване до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, посилаючись на те, що власник не врахував перелічені фактори.

Не зважаючи на дану норму, відповідачем не обґрунтовано тяжкості обраного виду стягнення у вигляді звільнення при тому, що безперервний стаж роботи ОСОБА_3 у роботодавця складає близько 35 років, позивач є особою передпенсійного віку, має на утриманні сина інваліда, опікуном якого є, відсутність реальної шкоди, що заподіяна підприємству. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б містили негативну характеристику ОСОБА_3 за виключенням факту який мав місце 26.02.2016 року.

Відповідач в порушення вимог ст.ст. 3, 60 ЦПК не надав належних та допустимих доказів, які б спростували вимоги позивача про незаконність її звільнення.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

На думку суду задоволення позову про поновлення на роботі за відсутності факту доведеності систематичного порушення трудової дисципліни, в даному випадку в розумінні ст. 13 Конвенції достатнім та ефективним засобом юридичного захисту порушених прав позивача, що гарантовані їй Конституцією .

Суд першої інстанції з врахуванням кількості днів вимушеного прогулу правильно обрахував розмір середньої заробітної плати, що підлягає стягнення з відповідача в користь позивача. При цьому розмір середньоденної заробітної плати обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 та з врахуванням уточнюючої довідки , що надана саме відповідачами. Правильність такого нарахування судом апеляційної інстанції перевірена.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно перевіривши доводи сторін, надавши належну правову оцінку дослідженим доказам та фактичним обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем не доведено законність звільнення позивача з підстав систематичного невиконання без поважних причин обов'язків покладених трудовим договором.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді