Справа № 372/2736/16-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/975/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 09.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

09 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Іванової І.В.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, відповідно до укладеного договору від 27 грудня 2010 року ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Чернова) отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач зазначав, що ОСОБА_2 дала згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складають між нею і банком договір. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідачка у порушення умов договору зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим станом на 31 серпня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 11 619 грн. 58 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 282 грн. 17 коп., заборгованості за процентами у розмірі 7 407 грн. 91 коп., заборгованості за пенею у розмірі 2 900 грн., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 529 грн. 50 коп. З наведених підстав позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором у вказаному вище розмірі.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2016 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які зявилися судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із його недоведеності. Зокрема, суд зазначив, що позивачем не надано належних доказів отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором. Також суд зазначив, що вимоги позову ґрунтуються на договорі, який укладений у 2010 році, а розрахунок заборгованості стосується руху коштів, починаючи з 2013 року, тому суд дійшов висновку, що заборгованість може стосуватися іншої кредитної картки відповідачки. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Чернова) був укладений кредитний договір шляхом приєднання (який складається із заяви відповідача, Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку). Відповідно до умов цього договору ОСОБА_2 установлено кредитний ліміт у розмірі 300 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.5-31,89-94).

ОСОБА_2, підписуючи 27 грудня 2010 року заяву, надала свою згоду на те, що вказана заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Своїм підписом відповідачка засвідчила, що отримала повну інформацію про умови кредитування (а.с.5).

При апеляційному розгляді справи встановлено, що на виконання умов вказаного договору позивачем 31 травня 2013 року ОСОБА_2 видана кредитна картка №031026, термін дії якої встановлено до вересня 2015 року, що підтверджується довідками ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.99,100).

Факт видачі банком ОСОБА_2 кредитних коштів та факт користування відповідачем кредитною карткою підтверджується даними виписки по картці/рахунку №031026 за період з 31 травня 2013 року по 31 серпня 2016 року, з яких вбачається, що ОСОБА_2 06 грудня 2013 року зняла з карткового рахунку 250 грн., у вказаний період користувалася цією карткою та використовувала кредитні кошти, надані банком (а.с.89-94).

Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг (далі Умови), позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 2.1.1.5.6 Умов, у разі невиконання зобовязань за договором, позичальник зобовязався на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту ( у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Згідно з пунктом 2.1.1.7.6 Умов, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредиту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

У порушення ст.ст.526, 1054 ЦК України та умов договору ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим згідно наданого позивачем розхрахунку станом на 31 серпня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 11 619 грн. 58 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 282 грн. 17 коп., заборгованості за процентами у розмірі 7 407 грн. 91 коп., заборгованості за пенею і комісією у розмірі 2 900 грн., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та штрафу (процентна складова) у розмірі 529 грн. 50 коп. (а.с.7).

Відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами вказаний вище розрахунок заборгованості за кредитним договором, а також не надано доказів щодо сплати нею суми заборгованості або існування заборгованості у меншому розмірі.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.213-214 ЦПК України вказаних вище обставин не з`ясував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано належних доказів отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимоги позову ґрунтуються на договорі, який укладений у 2010 році, а розрахунок заборгованості стосується руху коштів, починаючи з 2013 року, а відтак заборгованість може стосуватися іншої кредитної картки, оскільки вказані висновки суду ґрунтуються лише на припущеннях, що є порушенням вимог ч.4 ст.60 ЦПК України. Вказані висновки зроблені судом першої інстанції без з`ясування наведених вище обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_2, окрім кредитної картки № №031026 за вказаним вище договором ПАТ КБ «ПриватБанк» видало їй іншу кредитну картку і таких доказів відповідач у порушення вимог ст.ст.57, 60 ЦПК України суду не надала.

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що вимоги позову стосуються одночасного стягнення пені та штрафу за порушення умов кредитного договору, що свідчить про подвійну юридичну відповідальність за одне і теж порушення умов договору, то вони також є помилковими, виходячи з такого.

За положеннями ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, за положеннями зазначеної норми матеріального права штраф і пеня є різновидами неустойки, як відповідальності за невиконання зобов'язання.

При цьому законодавством не забороняється забезпечення різними видами неустойки різних зобов'язань або застосування різних видів неустойки до різних порушень зобов'язань.

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у позові з підстав пропуску строку позовної давності, виходячи з такого.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 подала письмову заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом (а.с.47-49).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобовязаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з пунктом 1.1.7.12 Умов, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же строк.

Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 у порядку визначеному кредитним договором проінформувала ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення дії договору, а відтак цей договір автоматично пролонговувася.

Судом встановлено, що термін дії кредитної картки встановлено до вересня 2015 року.

Із вказаним позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 11 жовтня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту, процентах та штрафів.

Разом з тим, згідно з вимогами ч.2 ст.258 ЦК України нарахування пені не може перевищувати одного року.

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом 11 жовтня 2016 року, то пеня підлягає стягненню за останні 12 місяців перед зверненням до суду.

Згідно розрахунку заборгованості розмір пені за період з 11 жовтня 2015 року по 11 жовтня 2016 року становить 1 100 грн. (а.с.4).

Отже, враховуючи встановлені обставини, які свідчать про те, що ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним вище договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 9 819 грн. 58 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 282 грн. 17 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 7 407 грн. 91 коп., пені у розмірі 1 100 грн., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та штрафу (процентна складова) у розмірі 529 грн. 50 коп., колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у вказаному вище розмірі та, відповідно, задоволення позову частково.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, належної оцінки вказаним вище доказам не дав, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в позові.

При цьому, колегія суддів враховує, що відмовляючи у задоволенні позову одночасно з підстав його недоведеності та з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України захисту із застосуванням строків позовної давності підлягає лише порушене право, а тому висновок суду про відмову у позові з підстав недоведеності позовних вимог та за пропуском строку давності не відповідає вимогам закону.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.16 ЦК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи, і лише при встановленні цього порушення, суд застосовує строк позовної давності. У разі недоведеності порушення цього права в задоволенні вимог слід відмовити по суті.

Тому одночасно відмовляючи у задоволенні позову з підстав його недоведеності та з підстав пропуску строку позовної давності, суд допустив порушення вимог закону.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 378 грн., а при подачі апеляційної скарги 1 515 грн. 80 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ПАТ КБ «ПриватБанк», то понесені ним судові витрати підлягають стягненню з відповідача на його користь пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованостізадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 грудня 2010 року у розмірі 9 819 грн. 58 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 282 грн. 17 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 7 407 грн. 91 коп., пені у розмірі 1 100 грн., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та штрафу (процентна складова) у розмірі 529 грн. 50 коп.

У решті позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 445 грн. 52 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді