Справа №490/8641/15-ц 27.01.2017 27.01.2017 27.01.2017
Справа № 490/8641/15-ц
Провадження № 22ц/784/31/17 Головуюча в першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк»

(далі ПАТ «Дельта Банк»)

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2016 року по справі за позовом

публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк»

до

ОСОБА_5,

ОСОБА_6

про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

27 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в розмірі 3 802 239 грн.

28 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру № 13 по пр. Леніна (пр. Центральний), 77 у м. Миколаєві, шляхом передачі нерухомого майна у власність ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2016 року вказані позови обєднані в одне провадження та присвоєно єдиний номер цивільної справи 490/8641/15-ц.

Позивач зазначав, що 06 вересня 2006 року між відкритим акціонерним банком «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариства «Кредитпромбанк» (далі ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 03/1/272/06-G, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в розмірі 69 300 доларів США на купівлю нерухомості, зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом та строком до 05 вересня 2031 року.

Того ж числа між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за яким остання відповідає за невиконання забовязань ОСОБА_5 за кредитним договором, як солідарний боржник.

Також, в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором того ж числа між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки. Згідно вказаного договору ОСОБА_5 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру № 13 по пр. Леніна (пр. Центральний), 77 у м. Миколаєві. Даний договір був зареєстрований приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за № 3421.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги в тому числі за вказаним кредитним договором.

Оскільки боржник ОСОБА_5 належним чином не виконує свої зобовязання за кредитним договором від 06 вересня 2006 року, станом на 27 липня 2015 року, виникла заборгованість в розмірі 3 802 239 грн., з яких:

-тіло кредиту 1 402 210 грн. 65 коп.;

-відсотки 1 733 733 грн. 73 коп.;

-пеня 617 541 грн. 35 коп.;

-3% від прострочення заборгованості по тілу 9 404 грн.

18 коп.;

- 3% від прострочення заборгованості по процентам 39 349 грн. 09 коп.

Посилаючись на викладене, вимоги ст. ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України та ст. ст. 35, 41 глави V Закону України «Про іпотеку», позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 181 059 грн. 25 коп., з яких: 131 059 грн. 25 коп. заборгованості за процентами та 50 000 грн. пені. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 06 жовтня 2016 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача та представника відповідачів, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в межах її доводів підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 вересня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 03/1/272/06-G, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в розмірі 69 300 доларів США на придбання квартири, зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом та строком до 05 вересня 2031 року (а.с. 7-16, т. 1).

Того ж числа між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за яким остання зобовязалась відповідати за невиконання кредитних зобовязань ОСОБА_5, як солідарний боржник ( п. 1.1.) (а.с. 17-22, т. 1).

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 06 вересня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки. Згідно вказаного договору ОСОБА_5 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру № 13 по пр. Леніна (пр. Центральний), 77 у м. Миколаєві (а.с. 19-21, т. 2).

Даний договір був зареєстрований приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за № 3421.

25 травня 2012 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги в тому числі за вказаним кредитним договором (а.с. 29-34 т.1).

Згідно розрахунку, станом на 27 липня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 3 802 239 грн., з яких: тіло кредиту 1 402 210 грн. 65 коп.; відсотки 1 733 733 грн. 73 коп.; пеня 617 541 грн. 35 коп.; сума за ставкою 3% від прострочення заборгованості по тілу 9 404 грн. 18 коп.; сума за ставкою 3% від прострочення заборгованості по процентам 39 349 грн. 09 коп. Розрахунок заборгованості за кредитом складений за період з 26 червня 2013 року по 27 липня 2015 року (а.с. 33 т. 3).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За договором позики (кредиту) позикодавець має право на одержання процентів, розмір яких встановлюється договором.

Невиконання цих зобовязань тягне відповідальність боржника, який має повернути суму боргу з процентами та пенею, передбаченими договором, згідно з правилами ст. 624 ЦК України.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

Разом з тим, при вирішенні спору по суті, колегія суддів виходить з обраного позивачем способу захисту порушеного права, норм Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, а також згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що є позасудовим врегулюванням спору.

Способами судового вирішення спору є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу цього предмету з публічних торгів або надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки (ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку»).

Як зазначено вище, позасудове врегулювання здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який складають сторони, або згідно з застереженням, що міститься в іпотечному договорі.

До способів позасудового врегулювання, поряд з іншими, відноситься і передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання (ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

Такий спосіб позасудового регулювання як звернення стягнення шляхом передачі права власності на предмет іпотеки може бути застосований судом лише за умови, що це прямо передбачено умовами іпотечного договору.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 грудня 2013 року (справа № 6-124 цс13) і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України.

Пунктом 4.3 Договору іпотеки, який відтворює положення ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно, або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог. У випадку, коли виконання п. 4.3. цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в т.ч. на підставі виконавчого напису нотаріуса або звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (п. 4.4.).

Тобто, зміст п. 4.3. передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в пункті 4.3. до п. 4.4. договору іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Таким чином, умови договору іпотеки прямо передбачають право іпотекодержателя обрати на власний розсуд такий із способів, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Така правова позиції викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надані суду докази щодо дій або бездіяльності ОСОБА_5, які б перешкоджали банку реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб стягнення визнання за банком права власності на предмет іпотеки, не передбачений умовами спірного кредитного договору є правильним, а рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим.

Крім того, вказаний висновок суду не позбавляє позивача права звернення на предмет іпотеки в інший спосіб.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Так, матеріалами справи підтверджується, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року, яке було змінено 26 вересня 2013 року рішенням апеляційного суду Миколаївської області в частині розміру пені та задоволення зустрічного позову, з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в солідарному порядку стягнуто станом на 12 березня 2011 року на користь ПАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») за спірним кредитним договором всю заборгованість за тілом кредиту, у тому числі поточну заборгованість по кредиту в еквіваленті 450 919 грн. 99 коп., прострочену заборгованість за кредитом в еквіваленті 53 153 грн. 74 коп., поточну заборгованість по процентам в еквіваленті 3 192 грн. 45 коп., прострочену заборгованість по процентам в еквіваленті 195 194 грн. 65 коп. та 68 969 грн. 98 коп. пені. В задоволенні позову ОСОБА_5 про розірвання кредитного договору відмовлено (т. 1 а.с. 124-125, 145-147).

Згідно із ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Проте, колегія суддів не може погодись з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову про стягнення 3% від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 3% від простроченої заборгованості по процентам.

Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог, суд вважав, що такі вимоги не передбачені чинним законодавством.

Між тим, стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтвердила, що вказані позовні вимоги заявлялись саме з підстав ст. 625 ЦК України.

Таким чином, вказані позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

При цьому, колегія суддів вважає, що 3% від простроченої заборгованості за тілом кредиту слід відраховувати з розміру тіла кредиту, який був стягнутий за рішенням суду від 21 березня 2013 року, а саме: 450 919 грн. 99 коп. та складають 1 352 грн. 75 коп. (450 919,99 х 35).

З вимогою про стягнення суми від інфляційних втрат позивач не звертався та, крім того, інфляційний показник не застосовується до боргу в іноземній валюті.

Також, колегія суддів не може погодитись з висновком суду щодо зменшення розміру пені та розрахування процентів виходячи зі ставки 12,5%.

Так, згідно п. 2.4. кредитного договору процентна ставка за кредитом на купівлю нерухомості до п. 2.1.1. цього договору, дорівнює 12,50% річних в доларах США.

Проте, п. 2.7. визначено, що розміри всіх процентних ставок збільшуються на 0,25% річних, починаючи з розмірів, встановлених п. 2.4. цього договору. У випадку наступного невиконання позичальником своїх зобовязань за цим договором розміри процентних ставок збільшуються з урахуванням здійснених раніше збільшень процентних ставок відповідно до умов цього пункту договору.

Про зазначені умови кредитного договору відповідачам було відомо та ними не оспорювалися.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2-2654/11 за позовом ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором , яка досліджувалась в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_5 почалось порушення графіку погашення кредиту з 11 листопада 2008 року, а графіку щодо сплати процентів за користування кредитними коштами з 11 квітня 2008 року.

Таким чином, позивач, виходячи з положень п. 2.7. кредитного договору правильно збільшив процентну ставку з 12,50% до 19%, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів відсотків за період з 26 червня 2013 року по 27 липня 2015 року, виходячи із процентної ставки 19%, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо зменшення розміру пені.

У постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року (6-100цс14) суд дійшов висновку про те, що за правилами пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивачем проведено нарахування пені за один рік, який передує зверненню до суду з цим позовом, що відповідає діючому законодавству.

Між тим, колегія суддів не може погодитись із застосованою позивачем процентною ставкою у 38%.

Так, відповідно до п. 4.9. кредитного договору, за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку за кожний день пеню у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 2.4. цього договору, від суми простроченого платежу, залежно від валюти кредиту, за яким виникло таке прострочення.

Тобто, посилання на п. 2.7., яким передбачено збільшення процентної ставки, п. 4.9. не містить, в звязку з чим розмір процентної ставки при розрахунку пені повинен складати 25%.

Розрахунок пені за період з 28 липня 2014 року по 27 липня 2015 року проводиться за формулою ((сума простроченої заборгованості по тілу кредиту + сума простроченої заборгованості по відсоткам) х 25% : 365 днів х відповідний курс долара США) та складає 406 277 грн. 82 коп.

Таким чином, рішення суду в частині зменшення розміру пені та стягнутої суми за процентами підлягає зміні.

Відповідно положень до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Враховуючи викладене, колегія судів вважає, що рішення суду, яке перевірялось в межах доводів апеляційної скарги, в частині відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення тіла кредиту підлягає залишенню без змін, як законне та обґрунтоване; в частині розміру стягнення пені і прострочених процентів рішення суду підлягає зміні; а в частині стягнення 3% від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 3% від простроченої заборгованості по процентам рішення підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 червня 2016 року в частині розміру пені та розміру процентів на поточну суму заборгованості змінити, збільшивши розмір пені з 50 000 грн. до 406 277 грн. 82 коп. та розмір процентів з 131 059 грн. 25 коп. до 1 733 733 грн. 73 коп.

Вказане рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 3% від простроченої заборгованості по процентам скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 1 352 грн. 75 коп., які складають 3% від простроченої заборгованості тіла кредитну та 39 349 грн. 09 коп. які складають 3% від простроченої заборгованості по процентам, а всього, стягнути з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 03/1/272/06-G від 06 вересня 2006 року в розмірі 2 180 713 грн. 39 коп. (два мільйона сто вісімдесят тисяч сімсот тринадцять грн. 39 коп.)

В іншій частині зазначене рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з кожного по 2 009 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: В.В. Коломієць

ОСОБА_7