Справа № 461/3382/16 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/783/837/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про стягнення заборгованості із заробітної плати,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

Вважає його незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що підставою для встановлення додаткової заробітної плати у вигляді надбавки за трудовий стаж є Колективний договір та Положення «Про систему оплати праці та матеріального стимулювання працівників Установи», якими визначено право на встановлення додаткової заробітної плати при наявності п»ятнадцятирічного стажу роботи. Тому, вважає, що суду слід було при вирішенні спору врахувати записи трудової книжки позивача, а не виходити з відсутності наказу посадової особи Установи про встановлення надбавки.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законим є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 15 Закону України «Про оплату праці» та ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов»язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.

Згідно ст. 13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції, а в колективному договорі встановлюються взаємні зобов»язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Статтею 18 КЗпП України визначено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов»язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Відповідно до наказу Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 «Про затвердження Інструкції зі статистики заробітної плати» фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому: фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов»язків), а до фонду додаткової заробітної плати включаються, зокрема, премії та винагороди, у тому числі за вислугу років, що мають систематичний характер, з яких, у разі їх встановлення сплачуються відповідні податки.

Перелік, умови встановлення і виплати, розмір і джерела коштів визначаються підприємством самостійно. При цьому надбавки і компенсаційні доплати, які передбачені законодавством, повинні бути не нижче розмірів, визначених законодавством. Інші надбавки і доплати регулюються локальними нормами права і встановлюються підприємством в межах наявних коштів. Розмір і умови їх виплат фіксуються в колективному договорі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 згідно наказу Львівського регіонального відділення ДІФКУ від 01 лютого 2007 року № 9-к від 01.02.2007 року був призначений на посаду головного спеціаліста з правових питань Львівського регіонального відділення УДІК.

16 листопада 2010 року позивача ОСОБА_2 було переведено на посаду юриста першої категорії згідно наказу Львівського регіонального відділення ДІФКУ № 10/1-к від 16.11.2010 року.

27 березня 2014 року ОСОБА_2 був звільнений із займаної посади наказом Львівського регіонального відділення ДІФКУ № 28 від 27.03.2014 року.

Матеріалами справи встановлено, що положеннями колективного договору, укладеного між трудовим колективом і адміністрацією Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, на 2008-2010 роки передбачено проведення оплати праці працівників установи на основі схем посадових окладів, встановлених та затверджених дирекцією Установи (п.5.3.1). Пунктом 5.3.6. колективного договору передбачено застосування до посадових окладів працівникам установи додаткової заробітної плати у вигляді надбавок і доплат за результатами фінансово-господарської діяльності.

З метою вирішення економічних, правових та організаційних засад оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах з УДІК (ДІФКУ), рішенням дирекції Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 14 грудня 2007 року № 3 затверджено Положення «Про систему оплату праці та матеріального стимулювання працівників Державної інноваційної фінансово-кредитної установи».

Згідно зазначеного положення, оплата праці працівників УДІК (ДІФКУ) поділяється на основну і додаткову заробітну плату та здійснюється (виплачується) відповідно до затверджених схем посадових окладів, визначених у додатках до Положення. Також положенням визначено перелік та граничний розмір як основної, так і додаткової заробітної плати (надбавки і доплати до посадових окладів працівників УДІК і ДІФКУ), серед яких є надбавка за вислугу років.

Відповідно до п. 4.1.4 Положення розміри надбавок і доплат до посадових окладів працівникам Установи встановлює Генеральний директор, або за його дорученням один із заступників Генерального директора Установи за наявності фінансових можливостей установи.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

Позивачем ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що ДІФКУ було встановлено йому додаткову заробітну плати у вигляді надбавки за стаж (вислугу років) у порядку та на умовах, визначених Положенням про систему оплати праці та матеріального стимулювання працівників Української державної інноваційної компанії, в період його роботи в ДІФКУ.

З наведених мотивів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Висновки суду відповідають матеріалам справи, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.