№621/2122/16-ц
13 січня 2017 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області
в складі: головуючого судді Вельможної І.В.,
за участю секретаря судового засідання Акулової А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Змієві Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
28 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, домоволодінням № 24-а по вул. Чемужівській в м. Зміїв Харківської області.
На обґрунтування позову зазначив, що є власником вищезазначеного житлового будинку, який належить йому на підставі акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння. Дев'ятнадцять років відповідачка у будинку не проживає, однак, факт реєстрації останньої у домоволодінні змушує його нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що ставить у скрутне матеріальне становище. Просив позовні вимоги задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надав заяву про те, що позовні вимоги підтримує повному обсязі, з підстав, зазначених вище. Просить справу розглянути за його відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена відповідно до положення ч. 5 ст. 74 ЦПК України.
Судове засідання проведено у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, так як в судове засідання не прибули всі особи, які беруть участь у справі.
Розгляд справи проведено у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України за неявки відповідача ОСОБА_2, яка належним чином була повідомлена про час та місце судового розгляду, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися на адресу суду.
Суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, входячи з наступного.
Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями № 24-а по вул. Чемужівській в м. Зміїв Харківської області, належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 6)
За вищезазначеною адресою значиться зареєстрованою ОСОБА_2 (а.с. 8-9)
Відповідно до акту обстеження, складеного депутатом Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області ОСОБА_3, встановлено, що за адресою: м. Зміїв Харківської області, вул. Чемужівська, буд. № 24-а, зареєстрована ОСОБА_2, однак, не проживає. (а.с. 7)
За положеннями ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною першою ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383, 405 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Враховуючи, що ОСОБА_2 не проживає за адресою реєстрації понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, добровільно залишила будинок, фактично мешкає за іншою адресою, тобто обрала інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1
Відповідно до частини п'ятої статті 124 і частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.
Керуючись ст.ст. 107,150,156 ЖК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-216, 224-226 ЦПК України,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим будинком № 24-а по вул. Чемужівській в м. Зміїв Харківської області.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: