АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/6233/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М.
Провадження № 22-ц/789/14/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Кузьма Р. М., Костів О. З.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданої її представником ОСОБА_2, на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 30.06.2011 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01.07.2016 року скасувати, а позовну заяву залишити без розгляду.

Зазначає, що ОСОБА_3 є громадянкою Латвії та Великої Британії і її зареєстрованим місцем проживання є АДРЕСА_1, Латвія.

В Україні відповідачка ніколи не проживала та не мала зареєстрованого місця проживання.

Вказує, що на момент звернення позивача до Тернопільського міськрайонного суду з позовом про розірвання шлюбу - 09.06.2016 року, в Зіємельському районному суді міста Риги розглядалася справа між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В силу ст. 75, ч. 2 Закону України "Про міжнародне приватне право" наявність справи № С32177916 у Зіємельському районному суді м. Риги є підставою для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Зазначає, що суд першої інстанції невірно визначив право, яке підлягає застосуванню при вирішенні спірних приватноправових відносин між сторонами, невірно вирішив питання підсудності даної справи.

Вказує, що рішенням Ризького сирітського суду від 10.05.2016 року № 1-6/972 в справі № 37/10-2016, підготовленого на запит Зіємельського районного суду м. Риги від 11.01.2016 року в цивільній справі № С32177916, встановлено, що всі члени сім'ї ОСОБА_4 (подружжя та син ОСОБА_7) проживають та мають зареєстровані адреси проживання на території Латвії і останнім спільним місцем проживання подружжя є Латвійська Республіка.

Зазначає, що правові наслідки шлюбу сторін мають визначатися правом Латвійської Республіки, оскільки саме у цій державі подружжя мало останнє спільне місце проживання відповідно до норм Закону України "Про міжнародне приватне право".

Звертає увагу, що позивач навмисно зазначив невірну адресу проживання відповідачки та замовчував факт наявності в провадженні іноземного суду справи про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_3

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги отриману на його запит інформацію про відсутність зареєстрованої адреси відповідачки, не встановив адреси проживання ОСОБА_3, яка є визначальною при вирішенні питання підсудності справи за вказаним позовом, чим порушив норми процесуального права.

Стверджує, що відповідачка не подавала і не підписувала заяву, яка міститься в матеріалах справи, про згоду на розірвання шлюбу та слухання справи за її відсутності і на момент подачі цієї заяви вона перебувала за кордоном.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу, зіславшись на доводи викладені в ній і просила розглядати справу.

Вказала, що розгляд справи призначався на 22.12.2016 року, але батько ОСОБА_4 - ОСОБА_8 подав заяву від 22.12.2016 року про відкладення розгляду справи посилаючись на те, що ОСОБА_4 знаходиться на санаторно-курортному лікуванні за межами м.Тернопіль, однак документів в підтвердження вказаного не було надано.

Слухання справи відкладено на 12.01.2017 року.

Зазначила, що в судове засідання призначене на 12.01.2017 року ОСОБА_4 знову не з'явився і в своїй заяві від 11.01.2017 року , з якою вона ознайомилась в судовому засіданні, ОСОБА_4 просить про відкладення розгляду справи до 07.03.2017 року.

Заперечуючи проти чергового відкладення розгляду справи, вказала, що доказів в підтвердження підстав для відкладення розгляду справи в заяві від 11.01.2017 року не вказано і такі не долучені додатком до заяви.

Просить суд критично оцінити заяву від 11.01.2017 року, оскільки 05.01.2017 року на території Латвії у суді Зіємельського району міста Риги відбулось судове засідання у справі де розглядався зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення засобів на утримання та встановлення окремого піклування.

На цьому судовому засідання ОСОБА_4 і його представник були присутніми, приймали участь у розгляді справи.

На підтвердження вказаного представник апелянта долучила до справи письмові докази.

Представник апелянта вказала, що брала обов'язок надіслати ОСОБА_4 телеграму з повідомленням про день і час розгляду справи, що і було нею зроблено. На підтвердження вказаного долучила письмові докази і зазначила, що ОСОБА_4 знає про розгляд справи 12.01.2017 року і тому звернувся 11.01.2017 року з заявою про відкладення розгляду, щоб затягнути розгляд справи

Просить неявку ОСОБА_4 в судове засіданні 12.01.2017 року і його заяву від 11.01.2017 року про відкладення розгляду справи оцінювати як чергове затягування процесу розгляду справи по суті.

Враховуючи вказане, наявні документи, колегією суддів критично оцінено заяву ОСОБА_4 від 11.01.2017 року про відкладення розгляду справи 12.01.2017 року, оскільки з доданої до заяви медичної виписки вбачається, що ОСОБА_4 перебував на лікуванні з 22.11.2016 року по 21.12.2016 року.

Знаходження на лікування ОСОБА_4 після 21.12.2016 року станом на 12.01.2017 року доказами не підтверджується.

Додана до заяви від 11.01.2017 року, не завірена роздруківка онлайн бронювання санаторію з 06.01.2017 року по 07.03.2017 року не є медичною довідкою, яка виключає можливість явки до суду, як цього вимагає п.2 ч.1 ст. 202 ЦПК України.

Враховуючи вказане, строки розгляду справи встановлені ст. 303-1 ЦПК України, вимоги п.2 ч.1 ст. 202 ЦПК України, відсутність медичних довідок, які підтверджують захворювання ОСОБА_4, що виключають можливість його явки до суду протягом тривалого часу, його участь безпосередньо і через представника у розгляді справи в суді м.Риги, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності ОСОБА_4.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між сторонами носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивача.

Колегія вважає, що відповідно до ст. 307, ч. 1, п. 4 ЦПК України є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і постановлення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду.

Судом встановлено, що 30.06.2011 року сторони уклали шлюб - свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 від 02.06.2016 року (а.с. 3).

Від даного шлюбу в сторін народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 - переклад із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26.10.2012 року, виданого на території Сполученого королівства Великої Британії (а.с. 5).

Згідно з довідкою про реєстрацію особи громадянином України № НОМЕР_3 від 07.11.2012 року, виданої Посольством України у Сполученому королівстві Великої Британії і Північної Ірландії, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований громадянином України (а.с. 6).

У рішенні суду першої інстанції зазначено, що відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилась і від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Позов про розірвання шлюбу вона визнає і не має заперечень щодо його задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 не подавала до суду першої інстанції вищезгаданої заяви, оскільки на час ухвалення судом рішення перебувала за межами України, що стверджується долученою до апеляційної скарги ксерокопією закордонного паспорта без відміток про перетин кордону (а.с. 53-61).

Рішенням судді Зіємельського районного суду м. Риги від 07.01.2016 року прийнято позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення окремого піклування та порушено цивільну справу. Встановлено відповідачу строк для подання письмових пояснень до 25.01.2016 року (а.с. 63).

Рішенням Ризького сирітського суду від 10.05.2016 року в справі №3-7/10-2016 визначено окреме піклування одного з батьків матері ОСОБА_3, в інтересах ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 68-80).

Рішенням судді Зіємельського районного суду м. Риги від 11.08.2016 року задоволено клопотання ОСОБА_3 про запит від Українського АТ "Приватбанк", м. Івано-Франківськ, вул. Вітовського,7/9, наявні виписки з рахунків ОСОБА_4 за період з 01.01.2015 року до дня отримання рішення (а.с. 65-67).

В силу вимог статей 11, 10, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Питання підсудності цивільних справ врегульоване в гл. 1 розд. III ЦПК України, яка визначає загальні правила підсудності, та в ст. 414 ЦПК України, яка передбачає, що підсудність цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою Україною.

У міжнародному праві категорія "підсудність" застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

На цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила територіальної підсудності.

Положення статей 109-114 ЦПК України передбачає загальну, територіальну та виключну підсудність. У той же час Закон України "Про міжнародне приватне право" (ст. 75-77) передбачає договірну, загальну, альтернативну та виключну підсудність.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог ст.ст. 2, 414 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України "Про міжнародне приватне право" та нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом ( ст. 1, ч. 1, п. 3, ст.ст. 75-77 Закону).

Визначення поняття "іноземний елемент" наведено у ст. 1, ч. 1, п. 2 Закону України "Про міжнародне приватне право" іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;

об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;

юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

ОСОБА_3 є громадянкою Латвії та Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії, що стверджується копіями закордонних паспортів серії НОМЕР_4 від 10.08.2015 року та НОМЕР_5 від 26.01.2012 року (а.с. 35-61).

Відповідно до ст. 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у ст. 76 цього Закону.

Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (ст. 16, ч. 1 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Згідно зі ст.ст. 60, ч. 1, 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі.

Апеляційним судом установлено, що останнім спільним місцем проживання подружжя є Латвійська Республіка, що підтверджується рішенням Ризького сирітського суду від 10.05.2016 року в справі №3-7/10-2016.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що позовна заява щодо розірвання шлюбу між подружжям, одна з яких є громадянкою Латвії і Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії, має розглядатись іноземним судом, ґрунтується на законі.

З оглядом на викладене, та враховуючи, що позивач звернувся з позовом про розірвання шлюбу в Україні у червні 2016 року, а в Латвії відповідач звернулась - 07.01.2016 року з позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення окремого піклування, у суду були підстави відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, суд першої інстанції не врахував наведені норми матеріального й процесуального права, розглянув справу без участі відповідача, прийняв до уваги її заяву, з якою вона до суду не зверталась, не з'ясував фактичних взаємин подружжя, та порушив правила підсудності в силу ст. 75 Закону України "Про міжнародне приватне право".

Як вбачається з долучених до апеляційної скарги копій рішень Зіємельського районного суду м. Риги, завірених належним чином, справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення окремого піклування розглядається вищевказаним судом.

Відповідно до ст. 307, ч. 1, п. 4 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і залишення заяви без розгляду.

Згідно зі ст. 310, ч. 1 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених ст. 207 ЦПК України.

Положенням ст. 207, ч. 1, п. 4 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав розглядається в іншому суді.

Колегія вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01 липня 2016 року слід скасувати та постановити ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу без розгляду.

На підставі ст. 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" та, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 207, ч. 1, п. 4, 307, ч. 1, п. 4; 313; 314; 316; 317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01 липня 2016 року скасувати.

Постановити ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді