Справа № 453/677/16-ц
№ провадження 2/453/61/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2017 року Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Ясінського Ю.Є.

при секретарі Гринюк Л.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сколе Львівської області в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просить, поновити його на посаді стаціонарного прибиральника 2 розряду, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 10000 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що 13.04.2016 року його було звільнено з посади стаціонарного прибиральника залізничної станції «Славське». Вважає дане звільнення незаконним, 12.04.2016 року його відсторонили від роботи з незрозумілих йому причин, а 13.04.2016 року змусили написати заяву про звільнення за згодою сторін. Вважає, вказані дії відповідача порушують його законні права на працю.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Крушельницька У.О. в судовому засіданні позов підтримали, просять задоволити. Позивач додатково зазначив, що його звільнення відбулось під тиском та безпідставно. На час звільнення між ним та дружиною були напружені відносини, а саме поведінка дружини призвела до того, що йому довелось звертатись до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. У відповідь на такі дії його дружина стала йому погрожувати та вказала, що докладе всіх зусиль, щоб його звільнили з роботи.

Представник відповідача Клос О.В. в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях за вх. №3456 від 06.09.2016 року. Додатково в судовому засіданні вказала, що наявність заяви позивача від 13.04.2016 року про звільнення за згодою сторін та підпис про ознайомлення з наказом про припинення трудового договору від 13.04.2016 року №217/ос свідчать, що звільнення відбулось з дотриманням норм трудового законодавства, було проведено за згодою сторін після досягнення про це домовленості між ним та роботодавцем, а тому підстав вважати, що це сталося поза його волею під впливом чи тиском немає. Вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

13.04.2016 року позивач ОСОБА_1 подав заяву на ім»я начальника підрозділу «Львівська дирекція» Залізничних перевезень ОСОБА_4 про звільнення з роботи за згодою сторін 13.04.2016 року.

13.04.2016 року начальником дирекції ОСОБА_4 винесено наказ №217/о про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. Із даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 13.04.2016 року, що стверджується наявним підписом на наказі.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

В даному випадку підтвердженням ініціативи позивача ОСОБА_5 про звільнення за угодою сторін є подана ним власноручно написана заява від 13.04.2016 року про звільнення з роботи за згодою сторін з 13.04.2016 року. Відтак, в цей момент сторони уклали угоду про припинення трудових відносин за згодою сторін, у якій узгодили дату звільнення 13.04.2016 року, за наслідками якого, відповідачем винесено наказ (розпорядження) №217/ос про припинення трудового договору, з яким позивач ознайомлений 13.04.2016 року, про що свідчить наявний його підпис на наказі. Наявність підпису позивача у наказі є свідченням про його добру волю на звільнення за згодою сторін на підставі його заяви від 13.04.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.ст. 10, 60 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для справи. Факти, що входять в предмет доказування, визначені у ч.1 ст. 179 ЦПК України. За ч.2 ст. 59 зазначеного Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання допустимості і належності доказів у цивільному судочинстві регламентується ст.ст. 58,59 ЦПК України. Допустимість доказу - це відповідність його процесуальній формі (засобів доказування) вимогам закону.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6, який працює на посаді директора станції «Славське», пояснив, що був присутній при написанні позивачем заяви про звільнення, жодного тиску на нього не чинилось, і його не змушували писати заяву про звільнення за згодою сторін.

Позивачем та його представником ці обставини не були спростовані належними доказами.

З огляду на зазначене, суд не знаходить в діях відповідача ознак порушень вимог законодавства про працю при проведенні звільнення позивача. Тому, вимога про поновлення на роботі задоволенню не підлягає, що в свою чергу, виключає можливість задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звернення або з дня видачі трудової книжки.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз"яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов"язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 13.04.2016 року був ознайомлений з наказом №217/о від 13.04.2016 року про звільнення, про що наявний його підпис в наказі.

Крім того, статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені ст. 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_5 та його представник Крушельницька У.О. не зазначали причин недотримання вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, не ставили питання про поважність причин пропуску строку та про його поновлення. В позовній заяві не міститься клопотання про поновлення пропущеного строку, із тексту не вбачається пояснень щодо пропуску строку, до позовної заяви не додано доказів поважності причин пропуску строку.

Судом встановлено, і ці обставини визнані сторонами, що трудову книжку із записом про своє звільнення позивач отримала 13.04.2016 року. Отже, саме з цього дня у позивача виникло право на звернення до суду, якщо він вважав своє звільнення незаконним.

За таких обставин, суд вважає, що перебіг місячного строку для звернення ОСОБА_5 до суду з позовом про поновлення на роботі станом на 25.05.2016 р., тобто звернення до суду з позовом, закінчився. Оскільки позивач не звернувся до суду із зазначеним позовом у встановлений строк, маючи можливість, тому пропустив строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі без поважних причин, а тому підстав для поновлення цього строку суд не знаходить.

З урахуванням зазначених правових норм та вищенаведених обставин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є не обґрунтованим, в його задоволенні слід відмовити, крім того, позивачем пропущено ще і місячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП України на звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних на те причин.

Керуючись ст. ст. 10-11, 57-60, 88, 209, 214, 212, 215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подання до апеляційного суду Львівської області через Сколівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сколівського районного

суду Львівської області Ю.Є.Ясінський

Повний текст рішення виготовлено 23.01.2017 року.