У Х В А Л А

16 січня 2017 року м.Рівне

Суддя Апеляційного суду Рівненської області Григоренко М.П., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 25 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" про захист прав споживача, стягнення коштів та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Рівненського районного суду від 25 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ „Дельта Банк" про захист прав споживача, стягнення коштів та моральної шкоди.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 30.03.2016 року подала апеляційну скаргу, без сплати судового збору, пославшись на статтю 5 Закону України „Про судовий збір" (в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду - 31.08.2015 року) та ЗУ „Про захист прав споживачів", щодо звільнення споживачів від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Ухвалою судді Апеляційного суду Рівненської області від 06 травня 2016 року вказана апеляційна скарга була визнана неподаною та повернута ОСОБА_1, так як остання не усунула недоліки, які були зазначені в ухвалі від 25 квітня 2016 року, щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Вищевказана ухвала судді Апеляційного суду Рівненської області від 06 травня 2016 року була скасована ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року, з передачею питання до апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до положень статті 297 ЦПК України, протягом трьох днів після надходження справи суддя-доповідач вирішує питання про відкриття апеляційного провадження.

До апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції вказаних норм матеріального права, Верховний Суд України у своїй постанові від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1121цс16 вказав, що відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України, частини першої статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України, частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України судовий збір є складовою судових витрат.

_____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/271/2017 Головуючий суддя 1 інстанції: Кушнір Н.В.

Суддя-доповідач : Григоренко М.П.

За загальними правилами цивільного судочинства (статті 79, 119, 297, 328, 358 ЦПК України) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

При цьому судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.

Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Відповідні зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» (далі - Закон № 484-VІІІ). Цим Законом суттєво змінено ставки судового збору (стаття 4 Закону України «Про судовий збір»), зокрема й підвищено розмір ставок за подання касаційних скарг, а також одночасно значно скорочено перелік суб'єктів, які звільняються від оплати судового збору (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»). Закон № 484-VІІІ набрав чинності з 1 вересня 2015 року.

Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Відповідно до частини четвертої статті 2 ЦПК України закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Зазначене правило, закріплене і в статті 58 Конституції України, за якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, що однозначно розуміється як початок дії закону з моменту набрання ним чинності і припинення з утратою чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України Рішенням від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 конкретизував зазначений принцип, указавши, що положення частини першої статті 58 Конституції України щодо «незворотності» дії законів та інших нормативно-правових актів необхідно розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

При цьому суд зазначив, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може передбачатися шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Для процесуального закону це означає, що діє в часі той процесуальний закон, на момент та час дії якого вчиняється процесуальна дія.

Відносно змін у статті 5 Закону України «Про судовий збір» щодо кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, це означає, що звуження законом кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, не може бути підставою для покладення на цих осіб обов'язку зі сплати судового збору після вчинення процесуальної дії, зокрема після відкриття провадження.

Водночас зазначена норма не передбачає продовження дії прав, які діяли раніше.

Під час вчинення процесуальних дій, які вимагають сплати судового збору (при забезпеченні доказів, при апеляційному чи касаційному оскарженні), пільги зі сплати судового збору мають визначатися на момент вчинення певної процесуальної дії.

З огляду на зазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій.

За таких умов Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії.

Стаття 4 Закону України «Про судовий збір» встановлює розміри ставок судового збору.

Стаття 5 цього Закону в певних випадках передбачає звільнення від сплати судового збору.

Судовий збір виконує компенсаційну функцію, і положення статей 4, 5 Закону України «Про судовий збір» слід розглядати в системному взаємозв'язку з положеннями процесуального закону щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини третьої статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Тобто, незважаючи на звільнення позивача від сплати судового збору, цей збір стягується.

Стягнення з відповідача розміру судового збору за позовами позивача, якого звільнено від сплати судового збору, свідчить, що розмір судового збору визначається за правилами, встановленими статтею 4 Закону України «Про судовий збір» на момент пред'явлення відповідного позову.

Наявність пільги у вигляді звільнення від сплати судового збору, передбаченої статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не вважається нульовою ставкою судового збору.

У контексті визначення розміру судового збору за подання касаційної скарги «ставка, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви» має визначатися за розмірами ставок, встановленими статтею 4 Закону України «Про судовий збір» на момент пред'явлення відповідного позову, без пільг, визначених статтею 5 цього Закону.

Враховуючи, що у вказаній постанові Верховного Суду України сформульовані висновки, які стосуються не тільки щодо вирішення конкретної цивільної справи, а і щодо загального порядку визначення кола осіб, які мають право на звільнення від сплати судового збору за подання позову, тому, незважаючи на вказівки, які містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає повторному залишенню без руху, з наданням останній строку для усунення недоліків, щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Посилання ОСОБА_1 про те, що вона звільнена від сплати судового збору, відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», не може бути прийнято до уваги, оскільки цей Закон не має пріоритету над спеціальним Законом України «Про судовий збір», виключно який, в контексті статті 79 ЦПК України, визначає розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від його сплати.

В рішенні Конституційного Суду України № 12-рп/2013 від 28 листопада 2013 року, яке є остаточним та обов'язковим до виконання на території України, також зазначено, що перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору за подання позову, визначено у статті 5 Закону України «Про судовий збір» і цей перелік є вичерпним.

На момент звернення із своїм позовом до суду ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору, як споживач, оскільки на той час стаття 5 Закону України « Про судовий збір» передбачала звільнення споживачів від сплати судового збору за подання позову, але в наступному, Законом України від № 484-VIII від 22.05.2015, стаття 5 цього Закону була прийнята у новій редакції, яка вже не передбачала право споживачів на звільнення від сплати судового збору за подання позову.

Відповідно до загально існуючих правил застосування нормативно-правових актів в Україні, у разі виявлення суперечностей (колізії) між положеннями різних нормативно-правових актів, які мають однакову юридичну силу, застосовуються положення нормативно-правового акту, що набрав чинності пізніше, або положення того нормативно-правового акту, який встановлює спеціальні положення.

Прийняття одним і тим самим нормотворчим органом з того ж самого питання двох нормативних актів, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням "застарілих" норм з одного й того ж питання.

В даному випадку, положення Закону України «Про судовий збір», в редакціївід 22.05.2015, відносно положень Закону України «Про захист прав споживачів», щодо сплати судового збору, одночасно є і спеціальним, і таким, що прийнятий пізніше.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з двома вимогами : майнового та немайнового характеру.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 80 ЦПК України ціна позову визначається у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» (в редакції від 22.05.2015 року) за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до п.1-1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, що діяла до 01.09.2015 року, тобто на момент подачі позовної заяви -31.08.2015 року) - із позовних заяв майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, а згідно п.1-2 ч. 2 ст. 4 цього ж Закону - із позовних заяв немайнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

В даному випадку за майнову вимогу необхідно було сплатити 1224 грн. 50 коп. (ціна позову 122450,45 грн. х 1%), а за немайнову 243 грн. 60 коп.

З 01 вересня 2015 року змінено ставки судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір» в редакції від 22.05.2015 року.

Відповідно до п.1-6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при подачі апеляційної скарги на рішення суду сплачується 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Таким чином, ОСОБА_1 необхідно сплатити судовий збір в розмірі 1614 грн. 91 коп. (1224 грн. 50 коп. (вимога майнового характеру) + 243 грн. 60 коп.(вимога немайнового характеру) х 110% = 1614,91 грн.).

Реквізити рахунку для зарахування надходжень по коду класифікації доходів бюджету 22030001 "Судовий збір":

Рахунок отримувача: 0002,

Отримувач: УДКСУ у м. Рівному,

Банк отримувача: ГУ ДКСУ у Рівненській області,

Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38012714,

Код банку отримувача: 833017

При заповненні платіжного документа у графі „код" платником судового збору - юридичною особою зазначається код ЄДРПОУ, а платником - фізичною особою - ідентифікаційний код, а при його відсутності, у зв'язку з релігійними переконаннями, зазначаються його паспортні дані.

У призначенні платежу платник судового збору повинен вказати ''Судовий збір за позовом ОСОБА_1, Апеляційний суд Рівненської області, код ЄДРПОУ Апеляційного суду Рівненської області - 02893096''.

Згідно вимог ст. 297 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, передбачених ст.295 ЦПК України, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення ст.121 цього Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 121, 297 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 25 грудня 2015 року залишити без руху.

Надати ОСОБА_1 строк для усунення допущеного недоліку (щодо сплати судового збору) тривалістю в п'ять днів, який слід рахувати з дня одержання копії цієї ухвали.

Документ, який підтверджує сплату судового збору надати Апеляційному суду Рівненської області протягом п'яти днів з дня отримання даної ухвали.

У разі не усунення у встановлений строк вказаного недоліку апеляційна скарга буде повернута особі, яка її подала.

Суддя Апеляційного суду

Рівненської області М.П. Григоренко