У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Бондаренко Н.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Москалик Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - обслуговуючий кооператив "Квартал" про визнання недійсним договору на участь у частковому будівництві № 13/2 від 08 січня 2006 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - обслуговуючий кооператив "Квартал" про визнання недійсним договору на участь у частковому будівництві № 13/2 від 08 січня 2006 року відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Пояснює, що 29 серпня 2012 року між ОСОБА_5 та обслуговуючим кооперативом "КВАРТАЛ" було укладено договір доручення, згідно якого ОСОБА_5 інвестувала кошти у будівництво квартири АДРЕСА_1.

До кінця 2012 року всі свої обов'язки учасника кооперативу виконала, тому отримала право набуття у власність квартири АДРЕСА_1 після введення будинку в експлуатацію.

Право приватної власності ОСОБА_5 зареєструвала у встановленому законом порядку, а саме ч. 2 ст. 331 ЦК України, після введення будинку в експлуатацію.

Після реєстрації належного їй права приватної власності на квартиру ОСОБА_5 використала свої законне право на розпорядження належним їй майном та подарувала квартиру своєму сину - ОСОБА_3.

ОСОБА_3 не був залучений до участі у справі № 569/2241/14-ц про визнання права приватної власності на спірну квартиру за ОСОБА_4, отже суд першої інстанції мав врахувати, що обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Такі особи мають право на звернення до суду із самостійним позовом про право на це майно.

У матеріалах вищезазначеної цивільної справи № 569/2241/14-ц та кримінальної справи № 569/6164/13-к відсутній оригінал договору № 13/2 від 08 січня 2006 ____________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/11827/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Бердій М.А.

Провадження № 22-ц/787/250/2017 Суддя-доповідач - Шимків С.С.

року.

Також в матеріалах зазначених справ відсутні оригінали квитанції до прибуткового касового ордеру від 18 грудня 2007 року без номера на суму 130 000,00 грн. та квитанція до прибуткового касового ордеру від 22 лютого 2008 року

серія 01АААВ № 624602 на суму 170 000,00 грн.

Більше того, ці квитанції не підтверджують факт оплати ОСОБА_4 пайового внеску, оскільки квитанція від 18 грудня 2007 року без номера підтверджує сплату ОСОБА_8 на користь ТОВ Компанія "Інвестжитлобуд" суми в розмірі 130 000,00 грн на підставі договору № 13/2 від 08.01.2006 року.

Квитанція від 22 лютого 2008 року серія 01АААВ № 624602 підтверджує факт

перерахування ОСОБА_4 коштів ОСОБА_8 в сумі 170 000,00 грн.

Отже, з наведених двох квитанцій вбачається, що ОСОБА_4 ніяких грошових коштів ТОВ Компанія "Інвестжитлобуд" не перераховувала.

Відповідач не довів суду факт сплати ним коштів на виконання умов договору № 13/2 від 08 січня 2006 року, матеріали справи також не містять документів, які б підтвердили факт оплати коштів ОСОБА_4 для ТОВ Компанія "Інвестжитлобуд" на виконання умов договору №13/2 від 08 січня 2006 року.

Договір №13/2 від 08 січня 2006 року не виконаний жодною із сторін. Він є фіктивним.

До обов'язків ТзОВ Компанія "Інвестжитлобуд" за договором належало збудувати будинок та передати ОСОБА_4 квартиру. Свій обов'язок ТОВ Компанія "Інвестжитлобуд" не виконала.

В свою чергу до обов'язків ОСОБА_4 належало здійснити поставку щебеню. Проте матеріали жодної зі справ не містять доказів ні сплати коштів, ні поставки ОСОБА_4 щебеню до ТзОВ Компанія "Інвестжитлобуд".

Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 08 січня 2006 року між ОСОБА_4 та ТзОВ компанія "Інвестжитлобуд" було укладено договір про участь у частковому будівництві за № 13/2, зокрема квартири АДРЕСА_1 (будівельна адреса), вартістю на момент укладення договору - 299 600,00 гривень. Оргигінал договору міститься у матеріалах справи.

Відповідно до умов договору №13/2 ОСОБА_4 зобов'язувалася в рахунок вартості житла поставити щебінь, ТзОВ компанія "Інвестжитлобуд" закінчити будівництво, забезпечити введення в експлуатацію житлового будинку та передати квартиру позивачці.

08 січня 2006 року між ОСОБА_4 та підприємцем ОСОБА_8, на виконання умов п.п. 2.2.1 договору № 13/2 від 08.01.2006 року, було укладено договір про сумісну діяльність, який склав невід'ємну частину договору на участь в частковому будівництві.

За умовами договору про сумісну діяльність підприємець ОСОБА_8 зобов'язувався з ТзОВ компанія "Інвестжитлобуд" укласти договір поставки щебеню та здійснити цю поставку на суму вартості квартири, а ОСОБА_4 оплатити підприємцю ОСОБА_8 вартість щебеню, яка відповідала вартості квартири.

Такий договір поставки між підприємцем ОСОБА_8 та ТзОВ компанія "Інвестжитлобуд" був укладений за № 3 від 27 серпня 2007 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2014 року та постановленими за результатом його апеляційного та касаційного перегляду ухвалами колегії суддів Апеляційного суду Рівненської області від 18 серпня 2014 року та колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року, ОСОБА_4 виконала в повному обсязі свої зобов'язання за договором № 13/2 від 08.01.2006 року на участь у частковому будівництві на суму 300 000,00 грн., що згідно кошторису складає повну і остаточну вартість квартири т. 1 а.с. 30-45).

Ця обставина підтверджується: квитанцією до прибуткового касового ордеру від 18 грудня 2007 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 22 лютого 2008 року серії 01АААВ № 624602, актом прийому-передачі матеріальних цінностей від 01 грудня 2009 року підписаним ОСОБА_4 та ТзОВ компанія "Інвестжитлобуд", довідкою ТОВ компанія "Інвестжитлобуд" від 01 грудня 2009 року, висновком експерта № 7138-7139 від 12.03.2014 року (т. 1 а.с. 56).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_4 не виконано умови вищевказаного договору не заслуговують на увагу та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

Розглядаючи дану цивільну справу, місцевий суд правильно врахував, що фіктивний правочин за своєю суттю не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним.

Саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

ОСОБА_9 не доведено, а судом не встановлено правових підстав для визнання недійсним договору № 13/2, що укладений 08 січня 2006 року між ОСОБА_4 та ТзОВ компанія "Інвестжитлобуд".

Обраний ним такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним, внаслідок його фіктовності на стадії виконання договору є хибним.

Фактично між сторонами існує спір про право власності на спірне житло.

Отже, судом першої інстанції під час вирішення позовних вимог правильно визначено характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами правильно визначено закон, який підлягає застосуванню до цих правовідносин та надано належну оцінку усім доказам, зібраним у справі.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання нею чинності.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

М.П. Григоренко