Справа № 202/6029/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 січня 2017 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретарів судового засідання Шишляннікова О.В., Герасименка В.А., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представників відповідача Дніпровської міської ради ОСОБА_6, ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Індустріальної районної в місті Дніпрі ради, Дніпровської міської ради, ОСОБА_3, треті особи: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Демянівна, про визнання недійсним рішення виконавчого комітету, перерозподіл часток у спільному майні, визнання права власності та визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду, позивач зазначає, що проживає та зареєстрована з 9 жовтня 1978 року в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1. Ордер на вселення у зазначену квартиру був виданий 11 березня 1977 року на ім'я її чоловіка ОСОБА_9, з яким вона перебувала у шлюбі з 11 лютого 1977 року. 9 грудня 1981 року шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_9 продовжували спільно користуватися цією квартирою. В 1995 року вони фактично поновили шлюбні відносини та продовжили вести спільне господарство. У 1998 році між ними була досягнута домовленість про приватизацію житлового приміщення. ОСОБА_9 взяв на себе оформлення приватизаційних документів та восени 1998 року отримав свідоцтва про право власності на житло та технічні паспорти на спірну квартиру. Випадково на початку травня 2013 року при оплаті комунальних платежів їй стало відомо про розподіл особового рахунку у спірній квартирі. 15 травня 2013 року отримала в архівному управлінні Дніпропетровської міської ради копію рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 81 від 19.02.1993 року та доданих до нього заяв ОСОБА_9 та від її імені. Таким чином, лише 15 травня 2013 року їй стало відомо про зміну договору найму житлового приміщення. Між тим, вона не зверталася із заявою про зміну договору найму житлового приміщення та виділення їй у користування кімнати площею 10,3 кв.м. На її прохання ОСОБА_9 приватизаційні документи на квартиру не надав. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер. Після його смерті серед документів, які знаходилися в нього на зберіганні, виявила свідоцтва про право власності на житло та технічні паспорти, з яких дізналася, що в приватну власність була передана не квартира, а приміщення спільного заселення, де їх частки з ОСОБА_9 є нерівними. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 19 червня 1998 року їй належить 36/100 частин спірної квартири, а згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 30 листопада 1998 року ОСОБА_9 належало на праві власності 64/100 частин квартири. Вважає, що рішення виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 81 від 19.02.1993 року є незаконним та вона мала право на безоплатну передачу їй у власність 1/2 частини житлового приміщення, оскільки законом встановлено норму безплатної передачі квартир (будинків) у власність громадян з розрахунку 21 кв.м. загальної площі на наймача та кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв.м. метрів на сім'ю. Крім того, згідно з договором дарування від 24.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., 64/100 часток квартири АДРЕСА_1 були подаровані ОСОБА_9 ОСОБА_3 За цих підстав позивач просить визнати недійсним розділ VI пункту 109 рішення виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 81 від 19.02.1993 року в частині розподілу житлової площі в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, перерозподілити частки в приватизованій квартирі, визнавши за нею та ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним, а також визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 24 листопада 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. за номером 7140.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали та наполягали на його задоволенні. В подальшому в судове засідання не з'явилися, у зв'язку з чим розгляд справи завершено їх відсутність.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнали, вважали його необґрунтованим, оскільки договір найму житлового приміщення був змінений на підставі заяви ОСОБА_1 Приватизація житлових приміщень у квартирі проводилася ОСОБА_1 і ОСОБА_9 окремо, про що свідчить видача їм свідоцтв про право власності на житло в різний час. ОСОБА_1 приватизацію спірної квартири в судовому порядку не оспорювала. Також позивач не зазначила жодних правових підстав для визнання договору дарування частки квартири недійсним. Крім того, вважали, що позивачем пропущений строк позовної давності. Просили в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Представники відповідача Дніпровської міської ради ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечували.

Відповідач - виконавчий комітет Індустріальної районної в місті Дніпрі ради, а також треті особи - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції та Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про час і місце судового розгляду були повідомлені.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. надала заяву про розгляд справи в її відсутність.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача, пояснили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_9 проживали разом як одна сім'я в селищі Шевченко Васильківського району. Обставини щодо розподілу житлової площі та приватизації квартири по АДРЕСА_1 їм невідомі.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають за наступних підстав:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у період з 11 лютого 1977 року по 9 грудня 1981 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, з яким вони спільно проживали в квартирі АДРЕСА_1

13 лютого 1993 року ОСОБА_1 уклала новий шлюб з ОСОБА_12.

Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів № 81 від 19.02.1993 року "Про зміну умов договору найму житлових приміщень" на підставі письмової заяви ОСОБА_1 від 21 січня 1993 року про розподіл у зв'язку із розірванням шлюбу особових рахунків та виділення їй у користування житлової кімнати площею 10,3 кв.м., було розподілено житлову площу в квартирі АДРЕСА_1, а саме відкрито окремі особові рахунки на кімнату житловою площею 10,3 кв.м. на ім'я ОСОБА_1 та на кімнату житловою площею 17,0 кв.м. на ім'я ОСОБА_9

Також судом встановлено, що 10 червня 1998 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням № 3/1617-98 від 10 червня 1998 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на житло (приміщення квартири спільного заселення) - 36/100 часток квартири АДРЕСА_1.

30 листопада 1998 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням № 3/3758-98 від 30 листопада 1998 року ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право власності на житло (приміщення квартири спільного заселення) - 64/100 часток квартири АДРЕСА_1.

27 жовтня 1998 року ОСОБА_1 отримала технічний паспорт на належні їй на праві власності 36/100 часток квартири АДРЕСА_1, які складаються з житлової кімнати площею 10,3 кв.м. та частини приміщення загального користування 5,9 кв.м., а всього 16,2 кв.м., в якому міститься її особистий підпис.

Крім того, судом встановлено, що 24 листопада 2012 року ОСОБА_9 був укладений договір дарування 64/100 часток квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. в реєстрі за № 7140, відповідно до якого ОСОБА_9 безоплатно передав належні йому 64/100 часток квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_3

Відповідно до частини 1 статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Статтею 103 ЖК України передбачено, що договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених законодавчими актами та цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 104 ЖК України член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі письмової заяви ОСОБА_1 від 21 січня 1993 року були змінені умови договору найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого ОСОБА_1 виділено в користування житлову кімнату площею 10,3 кв.м.

Доводи ОСОБА_1 про те, що з вищевказаною заявою вона не зверталася і не просила виділяти їй у користування житлову кімнату площею 10,3 кв.м. спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи від 30.11.2016 року, згідно з якою рукописний текст заяви від імені ОСОБА_1 від 21.01.1993 року про розподіл особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 та виділення в користування кімнати площею 10,3 кв.м. виконаний ОСОБА_1.

За таких обставин суд вважає, що підстави для визнання недійсним рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 81 від 19.02.1993 року "Про зміну умов договору найму житлових приміщень" у частині розподілу житлової площі в квартирі АДРЕСА_1 відсутні.

Відповідно до статей 1, 3Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно з частиною 2 та 3 статті 8 цього Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом (частина 11 статті 8 Закону).

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За частиною 1 статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про перерозподіл часток у приватизованій квартирі та визнання права власності на спірну квартиру за нею і ОСОБА_9 в рівних частках по 1/2 частині за кожним не відповідають способам захисту цивільних прав та інтересів, встановленим законом.

Доводи позивача про те, що передана їй у порядку приватизації в приватну власність площа квартири є меншою за визначену законом санітарну норму не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки закон встановлює граничну норму безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) у приватну власність, передача у власність громадянам житлових приміщень меншої площі не заборонена. Крім того, доводи позивача про те, що їй не було відомо про передання їй у приватну власність у порядку приватизації 36/100 часток спірної квартири, спростовуються долученою до матеріалів справи копією технічного паспорту від 27 жовтня 1998 року з підписом ОСОБА_1 як власника.

Суд враховує, що як свідоцтво про право власності на житло від 10 червня 1998 року, видане ОСОБА_1 на 36/100 часток квартири АДРЕСА_1, так і розпорядження, на підставі якого воно видано, недійсними не визнані, вимоги про визнання їх незаконними та скасування позивачем не заявлялися.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про перерозподіл часток у приватизованій квартирі та визнання права власності на спірну квартиру в рівних частках не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Також суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування 64/100 часток квартири, укладеного 24 листопада 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3

Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, правочин може бути визнаний судом недійсним з підстав, передбачених статтями 223, 225, 227-233 ЦК України, у випадку вчинення його недієздатною особою або особою, дієздатність якої обмежена, особою, яка не мала права його вчиняти, не відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам або його вчинення під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини чи в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною тощо.

Між тим, позивачем не було наведено підстав для визнання недійсним договору дарування, укладеного 24 листопада 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Зі змісту договору дарування, укладеного 24 листопада 2012 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_3, вбачається, що вони були ознайомлені зі змістом статей 215-220, 225, 228-236 ЦК України. Укладаючи даний правочин, сторони підтвердили, що однаковою мірою розуміють його значення, умови та правові наслідки, що він не має характеру фіктивного чи удаваного, а також що вони не обмежені у праві укладати цей правочин.

В силу статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Але позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Допитані в судовому засіданні за клопотання позивача свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не змогли нічого пояснити по суті позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1 є недоведеним та в його задоволенні слід відмовити. При цьому, у зв'язку із недоведеністю позовних вимог, підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача ОСОБА_3 відсутні.

Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Індустріальної районної в місті Дніпрі ради, Дніпровської міської ради, ОСОБА_3, треті особи: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Демянівна, про визнання недійсним рішення виконавчого комітету, перерозподіл часток у спільному майні, визнання права власності та визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко