Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Авалян Н.М.
Справа № 428/9872/15-ц
Провадження № 22ц/782/342/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М.

суддів - Назарової М.В., Орлова І.В.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 березня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив

31 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором станом на 28 липня 2015 року в розмірі 306504,17 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 290 760,97 грн., сума заборгованості за відсотками - 15743,2 грн.

Рішенням рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 306504,17 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 290760,97 грн., сума заборгованості за відсотками - 15743,2 грн.

З рішенням не погоджується відповідачка, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи.

В судовому засіданні представник відповідачки апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача та відповідачка в судове засідання не з'явились, що відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи з огляду на те, що вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.11,213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду повністю відповідає.

Судом встановлено, що між сторонами існують договірні кредитні правовідносини.

12 січня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 1203/0108/71-001, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 20000 доларів США, а ОСОБА_3 зобовязалась повернути кредит в строк до 12 січня 2033 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5 % річних. Погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом здійснюється з 01 по 10 число кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

25 травня 2012 року між АТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним AT «Сведбанк» передає (відступає) AT «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого AT «Дельта Банк» замінює AT «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від AT «Сведбанк» до AT «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до AT «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість AT «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4

На підставі вказаних фактів суд першої інстанції дійшов висновку про те, що AT «Дельта Банк» набув статус нового кредитора згідно ст.ст.512, 513, 514, 516, 517 ЦК України та відповідно всіх процесуальних прав та обов'язків нового кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Серед інших AT «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору від 12 січня 2008 року № 1203/0108/71-001, укладеному з ОСОБА_3

Позичальник ОСОБА_3 умови кредитного договору належним чином не виконувала, у зв'язку з чим, станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 306504,17 грн., з яких: заборгованість за кредитом 290760,97 грн. та заборгованість за відсотками - 15743,2 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з позивачки підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, оскільки відповідно до закону та договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту у разі неналежного виконання позичальником кредитних зобовязань.

До правовідносин сторін суд застосував норми матеріального права, які регулюють кредитні правовідносини та відповідальність за неналежне виконання зобов'язань: ст.526, ч.1 ст.527, ч.1 ст.530, ст.610, ст.625, ст.626, ст.629, ст.1049, ч.2 ст.1050, ст.1054 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позову, оскільки вони зроблені на підставі повно встановлених обставин справи та правильно застосованих до правовідносин сторін норм матеріального права.

Аналізуючи кожний з доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує, що вони частково заслуговують на увагу, але не є підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову.

Зокрема, заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що представлена позивачем копія договору купівлі-продажу прав вимоги є неналежним доказом, оскільки, позивач зобов'язаний був представити для огляду в судовому засіданні не витяги з договору, а його оригінали з додатками.

З матеріалів справ вбачається, що на підтвердження переходу прав вимоги до позовної заяви позивачем додані копії договору та додатки до них (витяги), які не завірені, а до того ж є неповними для їх правового аналізу. (т.1 а.с.40-48).

У зв'язку цим під час апеляційного розгляду справи за клопотанням представника відповідачки у позивача були витребувані нотаріально завірені копії договору (витяг) з додатком про передачу кредитного договору відповідачки (т.2 а.с. 48-64).

Завірений витяг з договору відповідно до ст.64 ЦПК України є належним письмовим доказом, оскільки договір з додатками є значним за обсягом сторінок, а крім того, містить інформацію про всі договори та всіх боржників, тобто містить банківську інформацію, яка не підлягає розголошенню, тому судом були витребувані копії (витяги) у тому обсязі, що стосується кредитного договору, укладеного з ОСОБА_3

Таким чином, підтверджено належними доказами факт відступлення права вимоги за кредитними зобовязаннями позичальника ОСОБА_3 первісним кредитором (AT «Сведбанк») новому кредитору (AT «Дельта Банк»). Сумніви відповідачки в укладенні цього договору є тільки припущенням щодо його реальності та його належного виконання сторонами, тобто є суб'єктивним сумнівом відповідачки, а тому не приймається до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують з наступних підстав.

Так, неприйнятним з нормативної точки зору є довід апеляційної скарги про те, що відповідачка прострочила кредитне зобовязання з вини банку, який не повідомив її про заміну кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами закону, який регулює кредитні правові відносини, не передбачено отримання попередньої згоди боржника на зміну кредитора, а кредитним договором в (п.10.5) сторони передбачили право банку на відступлення своїх прав третім особам без погодження з позичальником (т.1 а.с.9).

Таким чином, ні договором, ні законом, не вимагалось попереднього отримання згоди ОСОБА_3 на зміну кредитора в кредитному зобовязанні. А крім того, з виписок по особовому рахунку вбачається, що відповідачка здійснювала погашення кредиту та відсотків після зміни кредитора.

Також неприйнятними є доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки цей довід ґрунтується на помилковому тлумаченні норм матеріального права щодо початку перебігу строку позовної давності.

Як вбачається з довідки банку, позивач в позовній заяві просив стягнути дострокову заборгованість, оскільки простроченої заборгованості відповідачка не мала. З розрахунку заборгованості вбачається, що, починаючи з травня 2012 року відповідачка періодично мала поточну заборгованість, яку в подальші місця погашала. Остаточно заборгованість виникла з 11 лютого 2012 року, а в суд банк звернувся 31 серпня 2015 року, про що свідчить штамп на поштовому конверті. Таким чином, позивач звернувся до суду через пять місяців від дня виникнення заборгованості, тоді як встановлений законом (ст. 257 ЦК України) загальний строк позовної давності становить три роки. Отже, позивачем не пропущений строк позовної давності предявлення вимоги про стягнення простроченої заборгованості та дострокового повернення кредиту і відсотків за користування кредитом. (т.1. а.с.36, 146-149, 59)

Також не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що новий кредитор не має ліцензії на здійснення валютних операцій, оскільки такий факт судом встановлений не був. Крім того, апеляційним судом встановлено, що договір відступлення права вимоги укладений у встановленому законом порядку, у звязку з чим суд не вправі ставити під сумнів дійсність договору відступлення права вимоги.

Не приймається також до уваги довід апеляційної скарги про недоведеність розміру заборгованості, оскільки він спростовується належними письмовими доказами, а саме, розрахунком заборгованості, який відповідає витягам по особовим рахункам, з яких вбачається, що в розрахунок заборгованості включені всі нарахування тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, а також всі здійснені відповідачкою платежі (т.1 а.с.146-149, 150-190). Заперечуючи проти розрахунку заборгованості, відповідачка не навела ніяких доводів, в чому полягає неправильність розрахунку.

Незгода відповідачки з відсотковою ставкою також не заслуговує на увагу, оскільки розмір відсоткової ставки відповідає умовам укладеного кредитного договору, з якого вбачається, що відсоткова ставка неодноразово змінювалась шляхом укладення додаткових угод до кредитного договору.

12 січня 2008 року, укладаючи кредитний договір, сторони в п.1.3 договору погодили відсоткову ставку в розмірі 9,5%, а також в п.6.1.2 передбачили можливу зміну процентної ставки у випадку зміни економічних умов та вартості ресурсів на ринку позикового капіталу або не подання позичальником в обумовлені договором строки та порядку договору страхування (т.1. а.с.5-9,17).

12 січня 2008 року в додатковій угоді до кредитного договору сторони встановили, що у разі звільнення відповідачки розмір відсоткової ставки встановлюється 11,9% (т.1. а.с.17).

26 січня 2009 року в додатковій угоді до кредитного договору сторони встановили, зниження відсотків до 7,5% строком на чотири місяці, після чого продовження нарахування відсотків, виходячи із ставки 9,5% (т.1. а.с.18).

24 квітня 2009 року в додатковій угоді до кредитного договору сторони знову передбачили зниження відсотків до 7,5% строком на один місяць, після чого продовження нарахування відсотків, виходячи із ставки 9,5% (т.1. а.с.19).

20 травня 2011 року в додатковій угоді до кредитного договору сторони встановили, що у разі звільнення відповідачки розмір відсоткової ставки встановлюється 11,9% (т.1. а.с.20-21).

Не зважаючи на передбачене договором право банку на зміну кредитної ставки, заборгованість за відсотками розрахована позивачем, виходячи із ставки 9,5%, тобто первинно встановленої договором ставки, без її підвищення (т.1. а.с.146). Це підтверджується розрахунком заборгованості, який апеляційний суд вибірково перевірив та пересвідчився у тому, що щомісячні нарахування розраховані, виходячи із відсоткової ставки 9,5%, Для перевірки розрахунку була застосована наступна формула (сума боргу : кількість днів у році х кількість днів прострочення : 100 х 9,5).

Висновок про застосування в розрахунку підвищеної відсоткової ставки помилково ґрунтується, виходячи з розрахунку пені, в якому зазначена подвійна облікова ставка НБУ за різні періоди на рівні 25%, 28%, 39%, 60%. Однак, не зважаючи на проведений позивачем розрахунок пені, вимога про її стягнення з відповідачки заявлена не була. (т.1. а.с.146-зв.-149).

Крім того, не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що відповідачка не отримувала кредитні кошти у розмірі 2000 доларів США, оскільки цей довід є голослівним та спростовується діями відповідачки, яка впродовж декількох років повертала кредит та сплачувала відсотки за користування кредитом, укладала додаткові угоди до кредитного договору. До того ж, як встановлено судом, відповідачка є банківським працівником, тому обізнана про банківські процедури.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись пунктом 1 частини 1 статті, 307, статтями 308, 313-316, 319, 323-325, 327 Цивільного процесуального кодексу України,

ухвалив

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Авалян Н.М.

Судді Назарова М.В.

ОСОБА_5