АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/8564/13-ц 22-ц/774/35/К/17
Справа № 182/8564 /13-ц Головуючий у 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/35/К/17 суддя Рибакова В.В.
Категорія № 48 (ІV ) Доповідач Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Митрофанової Л.В.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участі: представникапозивача - ОСОБА_1 ОСОБА_2., відповідача - ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», про стягнення 1/2 частини вартості нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_5, яка під час розгляду справи змінила прізвище на ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом, у якому, з врахуванням остаточно уточнених позовних вимог, просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Фанштейна, № 23, та на 1/2 частину нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, площею 108,3 кв. м, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К. Маркса, 119. Крім того, просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 з 17 вересня 2005 року, який розірвано 25 квітня 2013 року.

За час шлюбу ними спільно придбано наступне майно: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Фанштейна, № 23 та окреме індивідуальне визначене майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв. м, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. К. Маркса, 119. Відповідач добровільно розділити спільне майно відмовляється, тому позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2014 року, позов задоволено. Розділено сумісно нажитий подружжям ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Фанштейна, № 23. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Фанштейна, № 23.

Розділено сумісно нажите подружжям ОСОБА_5 окреме індивідуальне визначене майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв. м., яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К. Маркса, 119 та визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину даного майна. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області в частині вирішення позовних вимог щодо поділу індивідуально визначеного майна-нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, площею 108,3 кв.м., розташованого за адресою: Дніпропетровська обл., м.Нікополь, вул.К.Маркса,119, скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення залишені без змін.

Після уточнення позовних вимог в останній редакції від 22 квітня 2015 року позивач ОСОБА_1А, просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_3 1/2 частину вартості нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення по вул. Карла Маркса,буд.119 в м.Нікополі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду матеріалам справи. Зокрема вважає, що судом не враховано, що спірне нежитлове приміщення було придбано за спільні кошти подружжя, за рахунок спільної сумісної діяльності. Судом не надано оцінку поясненням відповідача, що кошти на придбання спірного приміщення було запозичено у ОСОБА_6С, а повернуто з кредитних коштів отриманих у Банку «Надра». Погашення кредиту відбувалось за рахунок доходу від підприємницької діяльності, які є спільним майном подружжя.

Судом не враховано відсутність належних та допустимих доказів придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 17 вересня 2005 року по 25 квітня 2013 року подружжя ОСОБА_3 перебували у шлюбі. Від даного шлюбу дітей немає.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 25 квітня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Цим рішенням встановлено, що шлюбні відносини сторони припинили з 04 лютого 2013 року (а.с.5).

21 червня 2006 року ОСОБА_3 придбав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Фанштейна, № 23, шляхом іпотечного кредитування за рахунок кредитних коштів ПАТ „ОСОБА_7 ОСОБА_8 (а.с.9,10).

11 липня 2007 року ОСОБА_3 придбав окреме індивідуальне визначене майно- нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв.м, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119, шляхом іпотечного кредитування за рахунок кредитних коштів ПАТ КБ „Надра, та 20 липня 2007 року зареєстрував право власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.7,8).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено, що нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119, було придбано за спільні кошти подружжя.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6 ) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Спір між сторонами виник стосовно розподілу індивідуально визначеного майна - нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, яке розташоване у м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Так, ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений в інтересах сімї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Майно фізичної особи-підприємця, яке ним придбане як суб'єктом підприємницької діяльності та яке використовується в цій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його власність. При цьому, в разі придбання такого майна за спільні кошти подружжя, майно переходить у приватну власність субєкта господарювання (одного з подружжя), а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобовязальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного спільного майна подружжя у разі його поділу, або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності субєкта господарювання, або половини майна, що залишилось після ліквідації субєкта господарювання.

Така правова позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року в справі № 6-79цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має ураховуватися має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Рішенням Конституційного суду України від 19.09.2012 року в справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця, надано висновок, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є обєктом їх спільної сумісної власності.

Відповідач є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 ВО1 № 683035, дата проведення державної реєстрації 30.05.1994 року (а.с.235).

Нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв. м., яке розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119, дійсно було придбано в період шлюбу за кредитні кошти, погашення яких здійснювалось за рахунок доходу від підприємницької діяльності, що не заперечувалось в суді відповідачем, які є спільним сумісним майном подружжя.

В судовому засіданні колегії суддів представник позивача надав нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_5 , якою вона, як дружина надавала свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119,яке набувалось ними в період зареєстрованого шлюбу, що також підтверджує факт набуття спірного приміщення у спільну сумісну власність подружжя.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача ОСОБА_3Ю на отримання коштів у кредит для погашення заборгованості за борговими зобовязаннями перед ОСОБА_6, оскільки не відповідає умовам отриманого ВАТ КБ «надра» кредиту від 14.01.2008 року, у п.4 додаткових умов якого зазначено на споживчі цілі. Крім того, отримання коштів у кредит для сплати зобовязань за попередньою позикою заборонено законодавством.

Колегія суддів вважає доведеним факт придбання спірного нежитлового приміщення у спільну сумісну власність подружжя у період шлюбу за рахунок доходів від підприємницької діяльності, що визнано відповідачем ОСОБА_8 в судовому засіданні.

Згідно висновку субєкта оціночної діяльності ОСОБА_9 вартість спірного нерухомого обєкту станом на дату проведення оцінки 05 вересня 2013 року складає 319716 грн. ( а.с. 44-75 том 1).

У звязку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду прийнято без повного у рахування фактичних обставин справи, тому на підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог та визнання спільним сумісним майном подружжя нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, розташоване по вул.Карла Маркса,буд.119 у м.Нікополі. Розподіливши його, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину його вартості у розмірі 159858 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Як передбачено ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно зміню розподіл судових витрат.

На підставі викладеного з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений за розгляд апеляційної карги судовий збір у розмірі 1758, 44 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п.1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», про стягнення 1/2 частини вартості нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, задовольнити.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, розташоване по вул.Карла Маркса,буд.119 у м.Нікополі. Розподілити його, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення по вул..Карла Маркса,буд.119 у м.Нікополі у розмірі 159858 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1758, 44 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_10