АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 766/1497/16-ц Головуючий в І інстанції: Майдан С.І.
Номер провадження: №22-ц/791/55/17 Доповідач: Майданік В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Майданіка В.В.

суддів: Кутурланової О.В.,

ОСОБА_1

секретар Цулукіані І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, діючої в інтересах публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк", на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, діючої в інтересах ОСОБА_4, до публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача шляхом встановлення нікчемності умов кредитного договору щодо виплати щомісячної комісійної винагороди,

В С Т А Н О В И Л А:

20 квітня 2016 року ОСОБА_3, діюча в інтересах позивача, звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням доповнення від 07.06.2016 року та заяви про уточнення позовних вимог від 20.09.2016 року, просила:

--- встановити нікчемність з моменту укладення кредитно-заставного договору №DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року між позивачем та відповідачем пунктів 4.3, 17.1.8., 17.1.9. 17.7., Додатку б/н до вказаного договору, що передбачають обовязок позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту, що становить 60,14 доларів США,

--- зарахувати в рахунок погашення основного кредитного боргу позичальника за вказаним кредитно-заставним договором суму коштів у розмірі 4304,03 дол.США, яка була сплачена ним кредитору в якості щомісячної комісії "за надання фінансового інструменту".

Позов обґрунтований тим, що відповідно до зазначеного кредитно-заставного договору від 04 червня 2008 року ОСОБА_4 отримав від ПАТ КБ "Приватбанк" споживчий кредит у сумі 15035,56 дол. США на придбання автомобіля DAEWOO, модель Nexia, строком до 03.06.2015 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 9,60% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов розділу 17 (Особливі умови) частина кредиту в сумі: --- 12832,98 дол. США надана для придбання автомобіля; --- 655,45 дол. США надана для оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; --- 7,19 дол. США надана з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі; --- 1539,96 дол. США надана з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Пунктом 4.3. договору передбачено сплату позивачем кредитору винагороди в розмірах та строки, вказані в п.17.1.9. договору. Однак, правовий аналіз тексту договору свідчить про те, що п.17.1.9. передбачає сплату щомісячних платежів і не передбачає сплату щомісячної винагороди. Крім того, в Додатку 1 до договору також не передбачена сплата щомісячної винагороди. Передбачений договором (п.17.8.) щомісячний платіж в розмірі 307,68 доларів США не співпадає з таким, що передбачений у графіку погашення кредиту. Причина цього, як вказує представник позивача, є передбачена п.17.1.8. договору сплата щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,40% від суми кредиту. Сплата вказаної щомісячної винагороди у фіксованому розмірі 60,14 дол. США сторонами не була погоджена, чим були порушені права позивача. Пунктом 17.1.8. договору також передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1539,96 доларів США в момент видачі кредиту, що на думку заявника є несправедливою умовою договору та відповідно до положень ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" суд може визнати нікчемність правочину в цій частині. Представник позивача вважає, що умови договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою згідно Закону України "Про захист прав споживачів", є несправедливими та відповідно до положень ст.ст.1, 5, 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст.215, 236 ЦК України мають бути визнані нікчемними. Вказав, що за весь період з дати укладення договору позичальником було сплачено в якості щомісячної комісії "за надання фінансового інструменту" суму 4304,03 доларів США, яка має бути зарахована в рахунок погашення основного кредитного боргу.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 20 вересня 2016 року зазначений позов був задоволений. Суд вирішив:

--- встановити нікчемність з моменту укладення кредитно-заставного договору №DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ "Приватбанк" пункту 4.3 цього кредитного договору, який передбачає обовязок позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту, пунктів 17.1.8, 17.1.9, 17.7 Додатку б/н до кредитно-заставного договору №DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року, в частині, що стосується обовязку позичальника сплачувати в якості комісії за надання фінансового інструменту щомісячно 60,14 дол. США;

--- зарахувати в рахунок погашення основного кредитного боргу позичальника за кредитно-заставним договором №DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року, укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ КБ "Приватбанк", суму коштів у розмірі 4304,03 дол. США, яка була сплачена ним кредитору в якості комісії "за надання фінансового інструменту".

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ "Приватбанк" просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апелянт посилається на порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказав, що суд помилково дійшов до висновку про несправедливість умов кредитного договору в частині сплати щомісячної комісії за надання фінансового інструменту в розмірі 60,14 дол. США, що тягне за собою визнання їх нікчемними з часу укладення цього договору. Крім того, зазначив, що в суді першої інстанції відповідач заявляв усне клопотання про застосування позовної давності, але судом воно було залишено без уваги. Вказаний кредитно-заставний договір був укладений 04.06.2008 року, а тому перебіг позовної давності, на думку апелянта, сплив, на підставі ст.257 ЦК України, через 3 роки, а саме 04.06.2011 року. Також вказав, що згідно ст.47 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" банк самостійно встановлює проценті ставки та комісійну винагороду за надані послуги. У звязку із тим, що розмір комісії законодавством не встановлений, то він визначений сторонами у договорі, а ОСОБА_4 підтвердив підписанням договору те, що він погодився із усіма умовами договору. Крім того зазначив, що поза увагою суду залишилась та обставина, що вже є таке, що набрало законної сили, рішення суду, ухвалене в іншій цивільній справі, предметом якого був вказаний кредитно-заставний договір. За вказаним рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10.12.2015 року, який встановив правильність нарахування заборгованості позичальнику ОСОБА_5 за договором за станом на 19.01.2015 року, в т.ч. і щодо щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту, був задоволений позов банку до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до кредитно-заставного договору №DN81AR02000014, який укладений 04.06.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 15035,58 дол. США на придбання автомобіля DAEWOO, модель Nexia (п.17.9), строком до 03.06.2015 року (п.17.1.5), зі сплатою процентів за користування кредитним коштами в розмірі 9,60% річних на суму залишку за кредитом (п. 17.1.6) (а.с.6-13).

Згідно п. 17.1.3. метою кредиту є:

частина кредиту в розмірі 12832,98 дол. США надається з метою придбання позичальником автомобіля;

частина кредиту в розмірі 655,45 дол. США надається з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту;

частина кредиту в розмірі 7,19 дол. США надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному Реєстрі;

частина кредиту в розмірі 12832,98 дол. США надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту.

Пунктом 17.1.8 встановлена сплата інших платежів на користь банку, зокрема:

а) винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1539,96 доларів США, що сплачується в момент видачі кредиту;

б) винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту.

Пунктом 4.3 вказаного договору передбачено сплату позичальником кредитору винагороди у встановлені розмір та строки.

Пунктом 4.4 вказаного договору встановлено, що погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до ст.17.8. Договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом.

Пункт 17.1.9 встановлює сплату банку винагороди з "4" по "9" число кожного місяця.

Згідно п.17.8 договору позичальник зобовязаний платити щомісячний платіж у розмірі 307,68 дол. США для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним.

В Додатку б/н до договору передбачені сплата щомісячної винагороди у вигляді % від суми наданого кредиту, а саме 0,40% та щомісячного платежу в розмірі 307,68 доларів США (а.с.13).

Разом з тим, в Додатку №1 до договору встановлено графік погашення кредиту, в якому передбачена щомісячна сплата суми на погашення кредиту та суми на погашення процентів в загальному розмірі 247,54 доларів США (а.с.12).

При апеляційному розгляді справи представник позивача вказав про помилковість (через специфіку написання пунктів 17.7 і 17.8, а саме в один рядок) зазначення в позові про визнання нікчемності п.17.7. договору, оскільки фактично ставиться питання про несправедливість, нікчемність, зокрема, п.17.8. зазначеного договору, а не п.17.7, який є суто технічним.

Тобто, як вбачається з умов договору, загальна сума щомісячного платежу в 307,68 доларів США складається із щомісячної оплати на погашення кредиту суми 247,54 доларів США, яка передбачена, + щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40%, яка складає 60,14 доларів США.

У розрахунку за кредитом вказано наступне:

1) ОСОБА_4 сплатив у період із 04.06.2008 року по 19.01.2015 року всього суму в розмірі 24304,17 дол. США (а.с.4759), яка складається із:

суми за страхування 970,61 дол. США;

комісійної винагороди в розмірі 4304,03 дол. США,

відсотків за користування кредитом у сумі 5534,89 дол. США,

пені за порушення строків платежу 1156,49 дол. США;

заборгованості за кредитом 6482,19 дол. США;

простроченої заборгованості за кредитом 5855,96 дол. США.

2) За станом на 19.01.2015 року існує заборгованість: за кредитом в розмірі 3451,71 доларів США, з якої прострочена 1978,55 доларів США; за відсотками в розмірі 232,09 доларів США, з якої прострочена 225,32 доларів США; заборгованість по комісії в розмірі 444,03 доларів США з нарахованої загалом за цей період 4748,06 доларів США.

Слід зазначити, що вказаний кредитно-заставний договір вже був предметом судового розгляду, зокрема, в суді перебувала інша цивільна справа за позовом публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4 (позивача у цій справі) про стягнення кредитної заборгованості. Банк просив: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року в сумі 4498,93 доларів США, що за курсом 15,8 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.01.2015 року складає 71083,16грн. за станом на 19.01.2015 року вилучити у відповідача та передати в заклад банку предмет застави зазначений вище автомобіль з комплектом ключів; звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з наданням певних повноважень. Вказана сума заборгованості 4498,93 доларів США включала: 3451,71 доларів США заборгованість за кредитом; 232,09 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом; 444,03 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 141,80 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань; 15,82 доларів США штраф (фіксована частина); 15,82 доларів США штраф (процентна складова).

У вказаній справі рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 22.07.2015 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено за необґрунтованістю (а.с.60-61).

Однак, рРішенням апеляційного суду Херсонської області від 10.12.2015 року за апеляційною скаргою банку скаргу було задоволено, рішення суду першої ін станції було скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов був задоволений (а.с.62-64).

Ухвалою суду касаційної інстанції від 24.02.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення суду апеляційної інстанції було відхилено (а.с.65-67).

При апеляційному розгляді цієї справи представник позивача зазначила, що сторона позивача обґрунтовує свої позовні вимоги несправедливими умовами кредитного договору, які порушують норми Закону України "Про захист прав споживачів", щодо встановлення щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у фіксованому розмірі 0,4% від суми наданого кредиту, тобто 60,14 дол. США, а тому положення відповідних пунктів договору є нікчемними.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦПК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі і на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.ст.1048, 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено сплату за користування кредитом лише у вигляді процентів.

З вимог ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" вбачається, що за договором про надання споживчого кредиту кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Як передбачено ч.ч.4, 5 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, за дії які не є послугою у визначенні цього Закону.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ст.18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача і якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним та положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Як передбачено ст.11 вказаного Закону права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту, зокрема це право споживача не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних підставах.

Згідно ст.203 ЦК України правочин не може суперечити актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Із положень ст.236 ЦК України вбачається, що нікчемний або недійсний правочин, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16 висловлена така правова позиція Верховного Суду України: положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно п.11 ч.2 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору): банк має право здійснювати такі операції та угоди, зокрема, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських операцій.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

При розгляді справи апеляційним судом представник банку зазначила, що встановлення щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,4% від суми виданого кредиту було здійснено в межах законодавства, відповідно до ст.47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", зокрема, за надання виписки за кредитом, за здійснення валютно-обмінних операцій тощо.

Однак, колегія суддів вважає, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,4% від суми виданого кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги (фінансовий інструмент) за вказану винагороду надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним. При цьому колегія суддів також враховує і наявну плутанину в умовах договору, зокрема, в Додатку 1 встановлено графік погашення кредиту, в якому передбачена щомісячна сплата суми на погашення кредиту та суми на погашення процентів в загальному розмірі 247,54 доларів США (а.с.12), а в Додатку б/н до договору передбачені сплата щомісячної винагороди у вигляді % від суми наданого кредиту, а саме 0,40% та щомісячного платежу в розмірі 307,68 доларів США (а.с.13).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що встановлення щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту суперечить Закону України "Про захист прав споживачів" та є несправедливою умовою, а тому погоджується з рішенням суду першої інстанції, який встановив нікчемність з моменту їх укладення положень кредитного договору і Додатку б/н до кредитного договору, які передбачають обовязок позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту, а саме 60,14 доларів США.

Згідно ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони.

Аналогічна позиція викладена у постанові ВСУ від 24.06.2015 року по справі №6-738цс15.

У постанові ВСУ від 02.03.2016 року по справі № 6-2307цс15 зазначено, що оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (ст.303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Письмової заяви відповідача про застосування позовної давності до суду першої інстанції не подавалось. Також не подавалась й така усна заява при розгляді справи в суді першої інстанції, що вбачається з прослуховування фонограми звукозапису судового засідання від 07.06.2016 року. У звязку із наведеним, застосування позовної давності на апеляційній стадії розгляду не передбачається.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі зясував обставини справи, дослідив представлені сторонами докази, правильно встановив правовідносини сторін та застосував норми, які їх регулюють, і дійшов вірного висновку про задоволення позову, оскільки передбачена умовами кредитно-заставного договору сплата щомісячної комісійної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту, а саме 60,14 доларів США є несправедливою умовою договору, як це передбачено ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Разом з тим, як зазначено вище, позивачем в позові і відповідно судом в рішенні помилково зазначено про визнання нікчемності п.17.7. договору замість п.17.8. Тому на підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПУ України апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду в частині встановлення нікчемності окремих положень кредитно-заставного договору з огляду на вказане слід зміни і встановити нікчемність з моменту укладення між сторонами вказаного кредитно-заставного договору пунктів 4.3, 17.1.8., 17.1.9. 17.8., Додатку б/н до вказаного договору, що передбачають обовязок позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту, що становить 60,14 доларів США. В решті це ж рішення слід залишити без змін.

В іншій частині доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами і є такі, що висновки суду не спростовують. Зокрема, посилання заявника на подання в суді першої інстанції усної заяви про застосування позовної давності до уваги не приймаються, оскільки не підтверджуються журналом та звукозаписом судового засідання. Посилання на наявність такого, що набрало законної сили, рішення суду, ухваленого в іншій цивільній справі, предметом якого був вказаний кредитно-заставний договір, також слід залишити поза увагою, оскільки у зазначеному рішенні були встановлені обставини невиконання позичальником умов вказаного кредитно-заставного договору, однак за відсутності позову суд не розглядав питання нікчемності, дійсності чи недійсності окремих умов договору, про що і було зазначено в судовому рішенні суду касаційної інстанції. Однак це не позбавляє права позичальника у цій справі оспорити окремі умови договору. При цьому колегія суддів вважає, що у даному випадку не можна за аналогією застосувати правовий висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 3 лютого 2016 року у справі № 6-2017цс15 та постанові від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16, оскільки в тих інших справах мова йшла про відсутність підстав для застосування положень ч.4 ст.559 ЦК України за наявності рішенням суду, яке набрало законної сили, про задоволення вимоги кредитора до поручителя. У правовідносинах, що склалися в тих справах, суд, задовольнивши вимоги до поручителя, повинен був і перевіряв чинність поруки навіть за відсутності позовної вимоги про припинення поруки. У нашому ж випадку у тій іншій справі за позовом банку до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості суд за відсутності зустрічного позову ОСОБА_4 не розглядав питання нікчемності, дійсності чи недійсності умов договору, зокрема, щодо плати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту, що не позбавляє ОСОБА_4 права в іншому судовому процесі, зокрема у цій справі, ставити таке питання. Крім того, слід залишити поза увагою й посилання на право банка за ст.47 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" встановлювати розмір комісійної винагороди за надані послуги і на погодження з цим позичальника, оскільки, як встановлено, зазначені умови суперечать Закону України "Про захист прав споживачів" та є несправедливими.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючої в інтересах публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк", задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 вересня 2016 року в частині встановлення нікчемності окремих положень кредитно-заставного договору змінити. Встановити нікчемність з моменту укладення між ОСОБА_4 та Комерційним банком "ПриватБанк" кредитно-заставного договору №DN81AR02000014 від 04.06.2008 року пунктів 4.3, 17.1.8., 17.1.9. 17.8., Додатку б/н до вказаного договору, що передбачають обовязок позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту, що становить 60,14 доларів США.

В іншій частині це ж рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_6

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_7

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_1