Справа № 462/4666/15-ц
УХВАЛА

05 січня 2017 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за її позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,

встановив:

В провадженні Залізничного районного суду м.Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1С до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

В ході розгляду справи, 03.01.2017 року позивач подала до суду заяву (згідно акту від 05.01.2017 року, складеного працівниками цивільної канцелярії, заяву зареєстровано 05.01.2017 року), в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру №78 в будинку №107 на вул.Любінській в м.Львові, земельну ділянку в с.Суховоля Городоцького району Львівської області, площею 0,0518 га, кадастровий номер :12:013:0242, та автомобілі VAN HOOL EOS 100, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та SSang Yong Korando, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, які зареєстровані Львівським МРЕВ ДАІ ГУ МВС України у Львівській області відповідно 13.07.2012 року та 17.08.2012 року.

Відповідно до вимог ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року N 3674-VI «Про судовий збір».

Згідно зі ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Відповідно до ч.4 ст.2 ЦПК України закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Зазначене правило, закріплене і в статті 58 Конституції України, за якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, що однозначно розуміється як початок дії закону з моменту набрання ним чинності і припинення з утратою чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України Рішенням від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 конкретизував зазначений принцип, указавши, що положення частини першої статті 58 Конституції України щодо «незворотності» дії законів та інших нормативно-правових актів необхідно розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

При цьому суд зазначив, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може передбачатися шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Для процесуального закону це означає, що діє в часі той процесуальний закон, на момент та час дії якого вчиняється процесуальна дія.

Водночас зазначена норма не передбачає продовження дії прав, які діяли раніше.

Під час вчинення процесуальних дій, які вимагають сплати судового збору (при забезпеченні доказів, при апеляційному чи касаційному оскарженні), пільги зі сплати судового збору мають визначатися на момент вчинення певної процесуальної дії.

З огляду на зазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій.

За таких умов Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії.

Така правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 30.11.2016 року у справі № 6-1121цс16, висновки якого у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Підстав для відступу від вищезгаданої правової позиції Верховного Суду України суд не вбачає, а відтак розмір судового збору за подання позивачем ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову слід обчислювати за ставкою, встановленою Законом України «Про судовий збір» в редакції, яка діяла на час подання такої заяви, тобто станом на 03.01.2017 року.

Відповідні зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Цим Законом змінено ставки судового збору (стаття 4 Закону України «Про судовий збір»), зокрема й змінено розмір ставок за подання заяви про забезпечення позову. Закон № 1774-VIII набрав чинності з 1 січня 2017 року.

Частиною 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно з ч.2 ст.4 цього Закону ставка судового збору за подання фізичною особою заяви про забезпечення позову встановлюється в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 320 грн.

Оскільки ОСОБА_1 до заяви про забезпечення позову додано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 275,60 грн., тому доплаті підлягає 44,40 грн.

Як вбачається з п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», оскільки статтею 134, частиною другою статті 151 ЦПК України не передбачено наслідків неподання доказів сплати судового збору в установленому порядку і розмірі, то застосовуються наслідки, передбачені статтями 119, 121 ЦПК України .

У відповідності до ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених в ст.ст. 119, 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Виходячи з наведеного, заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову слід залишити без руху і надати позивачу строк, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання нею ухвали, для усунення вказаних недоліків заяви.

Керуючись ст.121 ЦПК України,

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за її позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ залишити без руху.

Заявник має право протягом строку, який не перевищує пяти днів з дня отримання нею ухвали, усунути недоліки заяви. Якщо заявник усуне зазначені недоліки заяви у визначений ухвалою строк, вона вважається поданою в день первісного її подання до суду, в противному випадку - вважатиметься неподаною і буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний