Справа № 372/2920/17
Провадження № 2-1574/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

11 грудня 2017 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бадьорій Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про визнання договору недійсним, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про визнання договору недійсним, стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначив, що 14.08.2017 року він уклав з ТОВ "Велес Авто" договір доручення № Д-0072, відповідно до якого предметом якого є автомобіль марки «Geely X7» 2014 року випуску вартістю 104 000 гривень. При підписанні договору, позивач сплатив аванс в розмірі 32 000 грн. 00 коп. після сплати авансу, відповідач мав передати, обумовлений раніше автомобіль на 3-й день, про те на обумовлену раніше дату автомобіль переданий не був. Окрім того, після детального вивчення договору позивачу стало відомо, що в угоді зазначено зовсім іншу марку автомобіля, а саме «Geely Emgrand» та іншу вартість автомобіля, яка значно більша а ніж та, яку було повідомлено позивачу, а саме: 319 000 грн. Вважає договір суперечить положенням законів, є не справедливим, його було введено в оману щодо предмета договору та його ціни, а тому він вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, шляхом розірвання вищезазначеного договору доручення та стягнення на його користь внесених в якості винагороди коштів в розмірі 32 000 грн. 00 коп.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Також пояснив, що він мав намір придбати автомобіль про те, після укладення договору з відповідачем та сплатою авансового платежу, автомобіль йому передано не було, а приблизно через тиждень після укладення договору йому зателефонували та пояснили, що автомобіль йому передано на було оскільки, він був з дефектами, таким чином його ввели в оману, тому він просить стягнути кошти в судовому порядку.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, направив суду заяву про розгляд справи у його відсутність, та письмові заперечення проти позову, в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі посилаючись на необґрунтованість вимог поповича.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи і докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного.

Суд на підставі ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК).

Письмовими доказами, відповідно до ст. 64 ЦПК України, є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Судом, у судовому засіданні встановлено, що, 14.08.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ "Велес Авто" було укладено договір доручення № Д-0072.

Відповідно до квитанції № 0.0.826589538.1 від 14.08.2017 року, позивачем було сплачено на рахунок отримувача ТОВ "Векес Авто" суму у розмірі 32 000 гривень 00 коп., з призначенням платежу "Сплата винагороди повіреного договору доручення» за доручення № Д-0072 від 14.08.2017 року.

Предметом укладеного договору за змістом п. 1.1. Договору зазначено: Повірений уповноважений діяти від імені та в інтересах Довірителя, зобов`язаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим Договором, на території України юридичні дії щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг та проведення робіт, пов'язаний із сприянням Довірителю в укладанні ним та/або від його імені, договорів поставки, купівлі-продажу або будь-який інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних для Довірителя. За змістом п.п.1.2,1.3 Договору повірений, діючи від імені або за участю та за рахунок Довірителя, зобов`язаний укласти договір поставки або будь-який інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб «Geely Emgrand 7 FL», Standart, 1,5/бензин, чорний, 2017, новий вартість якого визначається Довірителем на рівні 319 000 грн. 00 коп.

Відповідно до умов п.2.1.1 Договору Повірений зобов`язаний добросовісно вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення згідно п.1.1 даного Договору у строк протягом не більше 90 робочих днів з моменту укладення даного Договору, зокрема: надавати Довірителю інформацію про потенційних продавців/постачальників транспортних засобів, та/або умови придбання, набуття права власності на транспортний засіб (п.2.1.2); перевіряти правомочність продавця, постачальника, фінансової установи на укладення договорів купівлі-продажу, поставки транспортного засобу, договорів кредитування та договорів страхування (п.2.1.3); діяти від імені та за рахунок Довірителя, та його інтересах, укладати договори поставки або будь-який інший договір, за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, в тому числі кредитні договори та договори страхування (п.2.1.4); повідомити Довірителя на його вимогу про хід виконання договору (п.2.1.5); передати Довірителю визначений транспортний засіб на умовах викладених у договорі поставки або будь-якому іншому договорі за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб (п.2.1.6).

Відповідно до п.п 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4 Договору Довіритель зобов`язаний, зокрема: видати Повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, визначених у п.1.1 цього Договору, забезпечити Повіреного іншими засобами, необхідними для виконання Повіреним доручення Довірителя за цим Договором; компенсувати витрати Повіреного, які були повязані з виконанням даного Договору; перерахувати на рахунок Повіреного кошти в розмірі визначеному п. 1.3 даного Договору вартості транспортного засобу протягом строку, що становить не більше 60 робочих днів з дати укладення даного Договору; прийняти транспортний засіб, який придбаний за договором поставки, купівлі-продажу або будь-яким іншим договором. Відповідно до п.2.3 Договору після виконання даного договору сторони зобовязані підписати відповідний акт, щодо повного виконання сторонами Договору.

Водночас умовами договору встановлено (п.3.1.) за надання послуг згідно з договором, Довіритель зобов`язаний сплатити на рахунок Повіреного винагороду в розмірі, що становить 10% від вартості транспортного засобу, що зазначено в п.1.3 даного Договору та становить 299000 грн. Винагорода, вказана у п.3.1 сплачується Довірителем до або після укладання договору, але не пізніше поточного дня в якому було укладено Договір (п.3.2).

Як визначено в п. 8.1 Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання.

В прикінцевих положеннях Договору передбачено: сторони підтверджують, що цей Договір містить усі істотні умови, передбачені для договорів цього виду, і жодна зі сторін не посилатиметься в майбутньому на недосягнення згоди за істотними умовами договору як на підставу вважати його неукладеним або недійсним (п.10.1); сторони підтверджують, що в разі, якщо будь-яка умова цього договору стане або буде визнана недійсною у зв`язку з невідповідністю закону, то така умова не братиметься до уваги або ж сторонами будуть вжиті заходи щодо зміни Договору тією мірою, щоб зробити Договір і зберегти в повному обсязі наміри сторін (п.10.2); підписання цього Договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору (п.10.7); підписанням даного Договору Довіритель заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення в представника Повіреного, що стосуються змісту договору, поінформований про всі можливі витрати у зв`язку з укладенням договору, уважно прочитав та зрозумів Договір. Представником Повіреного надано Довірителю повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення Договору (п.10.8); Довіритель своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами Договору, підтверджує свої права та обов`язки за Договором, підтверджує здатність набувати прав та обов`язків за Договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе (п.10.9).

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

За змістом ч. 1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

З урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що на субєктів договору доручення довірителів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідач ТОВ "Велес Авто" не надав суду належних доказів на підтвердження наявності на час укладення оспорюваного договору правових підстав для здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, зокрема відповідної ліцензії, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Також, суд погоджується з доводами позивача щодо несправедливості умов договору.

Так, статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Визначення поняття несправедливі умови договору закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зазначення в квитанції № 0.0.826589538.1 від 14.08.2017 року призначенням платежу "Сплати винагороди повіреного Договору доручення» за договором доручення № Д-0072 від 14.08.2017 року, суд приймає як доказ на підтвердження доводів позивача про введення його в оману, стосовно дійсного призначення сплаченої ним суми.

Таким чином, аналіз змісту спірного договору доручення від 14.08.2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору доручення та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним, відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Разом з тим, у частинах 2, 3 ст. 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки .

Отже, в межах позовних вимог, відповідач має повернути позивачеві отримані за договором доручення від 14.08.2017 року № Д-0072, кошти в сумі 32 000 грн. 00 коп.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 200 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 15, 57-60, 88, 208, 212-214 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 7, 15, 16, 22, 202, 203, 204, 215, 216, 227 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір доручення № Д-0072 від 14 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Велес Авто».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором доручення № Д-0072 від 14 серпня 2017 року кошти в розмірі 32 000 грн., комісію банку в розмірі 320 грн., а всього 32 320 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 3 200 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Кравченко