Справа № 457/1038/16-ц
провадження №2/457/84/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючої-судді Василюк Т.В.,

секретар судового засідання Болонна І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 заборгувала йому кошти в сумі 7000 доларів США, які відповідно до розписки, зобов'язувалася повернути в термін до 01 липня 2016 року. Однак ОСОБА_3 станом на день звернення до суду кошти не повернула, не зважаючи на його неодноразові звернення. Розрахунок процентів по обліковій ставці НБУ становить за протермінований період 278,34 доларів США. Таким чином, просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь кошти у сумі 7000 доларів США згідно з розпискою (сума позики) та проценти за користування коштами в сумі 278,34 доларів США.

Від відповідачки ОСОБА_3 на адресу суду надійшло заперечення, у якому вона вказує, що дійсно власноручно написала розписку, однак її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. ЇЇ змусив розписку написати позивач та троє невідомих осіб, які були з ним. Розписка була написана під тиском, оскільки вони погрожували їй та родині фізичною розправою. Один з невідомих чоловіків стояв біля столу навпроти неї та тримав в руках ніж. До столу її притягнули за волосся, а дочки чоловіка побили. Позивач мав вільний доступ до квартири, оскільки мав ключі до вхідних дверей. Він мав з собою написану розписку, а її змусив переписати зміст розписки. Через погрози позивача в поліцію вона не зверталася. Крім того, вона не могла позичати гроші у ОСОБА_2, тому що на той час вони понад 10 років не спілкувалися, весь час між ними тривали судові справи. Усі розмови між ними відбувалися в суді або в правоохоронних органах. У таких обставинах вона не могла звернутися до нього з проханням позичити гроші. Позивач не міг позичити їй стільки грошей, тому що він їх не мав. Позивач не сплачував своєчасно аліменти на утримання дочки, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість. Позивач звертався до суду з заявою про розстрочку виконання рішення Трускавецького міського суду від 21 серпня 2013 року, що є доказом відсутності коштів у нього. Добровільно вона таку розписку не написала, інакше не було би потреби стороннім особам погрожувати їй чи її дочці. З цього приводу вона неодноразово звертала в Трускавецький відділ поліції. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити у повному обсязі, пояснив, до ОСОБА_3 10 травня 2016 року добровільно без жодного тиску написала розписку про те, що вона винна йому кошти у сумі 7000 доларів США. Розписка була написана у нотаріальній конторі, однак при написанні розписки присутніх інших осіб не було. Причиною написання такої розписки було те, що ОСОБА_3 йому винна гроші, що зумовлено двома обставинами. По перше, 10 травня 2016 року він подарував дочці ОСОБА_5 ? квартири АДРЕСА_1, де фактично, крім дочки проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_6 По друге, у виконавчій службі перебувало виконавче провадження про стягнення коштів з ОСОБА_3 у його користь. Після укладення договору дарування він написав заяву у виконавчій службі, у якій відмовився від продовження стягнення коштів у його користь. Між ними була домовленість, що ОСОБА_3 напише боргову розписку взамін на подаровану частку дочці у квартирі та відмову від стягнення за виконавчим документом. Про дарування частини квартири вони домовилися у письмовій формі, а усно домовилися, що ОСОБА_3 віддасть гроші. Якщо ОСОБА_3 таку розписку написала, то заборгованість існувала і вона щось таки йому була винна. ОСОБА_3 механічно, цілком випадково не написала рік у даті розписки, до якої мала повернути борг. Малося на увазі 01 липня 2016 року, а не будь-яка інша дата. Гроші ОСОБА_3 він не передавав.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, пояснила, що такої розписки вона добровільно не писала, гроші ОСОБА_2 їй не передавав. З 2006 року вони між собою не спілкуються. 10 травня 2016 року близько 22:00 год. вечора двері у її квартирі відчинив своїм ключем ОСОБА_2 та ввірвався з трьома мужчинами з балаклавами на голові. ОСОБА_2 уже мав готовий текст розписки, який примусив її переписати. ОСОБА_2 та ще один мужчина силою потягнули її до столу, а вона зробила те, про що вони просили, тому що боялася за своє життя та життя дочки, зятя та внука. Жодних грошей ОСОБА_2 їй не давав, ніякої домовленості між ними не було. До поліції вона зверталася, тому що боялася, адже такі напади, погрози з його боку були непоодинокими. Зокрема, аналогічний випадок трапився у грудні 2016 року у приміщенні магазину «АТБ», коли ОСОБА_2 погрожував та застосовував насилля відносно їхньої дочки та зятя. Що стосується твердження ОСОБА_2 про те, що борг виник як часткова компенсація за договором дарування, то це є неправдою, тому що договір дарування був укладений повністю добровільно між ОСОБА_2 та ОСОБА_5; жодного відношення до договору дарування вона не має.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову та пояснила, що розписка, написана її довірителькою, не відповідає за формою вимогам чинного законодавства України. Правовідносини, що склалися між сторонами, не носять характеру договору позики, не дотримані вимоги щодо укладення такого договору позики. Зокрема, у розписці не зазначено дати повернення боргу ОСОБА_3, не вказано, чи отримала ОСОБА_3 гроші від ОСОБА_2, не прописано буквами суми позичених коштів.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що він був присутній 10 травня 2016 року, коли ввечері близько 22:00 год. у квартиру, де він проживає разом з ОСОБА_3 та її дочкою, прийшов з трьома невідомими мужчинами ОСОБА_2 та силою примусив ОСОБА_3 переписати написану ним розписку, що вона має повернути йому 7000 доларів США. Один з тих мужчин застосував насилля щодо нього в іншій кімнаті. У той час він чув, як ОСОБА_3 кричала: «Відпусти волосся!». Він не встиг нічого зробити, щоб захистити її та себе. Гроші ніхто нікому ніякі не передавав. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взагалі не спілкуються між собою. Про договір дарування йому не було нічого відомо.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що вона є дочкою сторін по справі, з матір'ю проживає разом, з батьком не спілкується. Ввечері 10 травня 2016 року близько 22:00 год. вечора ОСОБА_2 прийшов до квартири, де вона проживає разом з чоловіком та мамою, та погрозами, з застосуванням насильства змусив ОСОБА_3 переписати з його папірця розписку про те, що вона винна йому 7000 доларів США. Грошей він їй ніяких не передавав. У поліцію з приводу таких дій ОСОБА_2 не зверталися, тому що боялися, однак так випадки застосування ОСОБА_2 насилля були непоодинокими - наприклад, у грудня 2016 року в магазині «АТБ». Що стосується договору дарування, то батько їй зателефонував та сказав, що хоче подарувати дочці частку у квартирі, а тому попросив її прийти до нотаріуса. Жодних інших умов їй батько не озвучував.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що він є другом ОСОБА_2 10 травня 2016 року він мав справи з ОСОБА_2 і знав, що того дня у позивача були якісь справи з дочкою. Вони двоє в машині поїхали до Трускавця у нотаріальну контору за Торговим центром «Європа». Позивач пішов у нотконтору, а він цей час сидів в автомобілі, потім ходив туди-сюди попри офіс нотаріуса. У нотконтору зайшла дочка ОСОБА_2 Через деякий час у нотконтору зайшла відповідачка. Дочка вийшла першою і поїхала геть з візочком. Потім вийшли позивач з відповідачкою і на підвищених тонах спілкувалися між собою (суть розмови була про гроші) і повернулися в нотконтору. Хвилин через 5 повернувся ОСОБА_2, і з задоволеним тоном сказав, що взяв розписку. Йому відомо, що ОСОБА_2 щось комусь переписував, за що і взяв цю розписку. Розписку він бачив на власні очі - ОСОБА_2 кинув її на бар дачок у машині, коли повернувся. У приміщенні нотконтори він не був, очевидцем написання розписки ОСОБА_3 він не був.

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до розписки, складеної 10 травня 2016 року, ОСОБА_3 зобов'язалася віддати ОСОБА_2 кошти у сумі 7000 доларів США у строк до 01 липня /арк. справи 2/.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Як вбачається з розписки, ОСОБА_3 зобов'язувалася повернути ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 7000 доларів США, що станом на день укладення договору позики та написання розписки за офіційний курсом НБУ становить 183 120 грн. Відповідно до п. 5 підрозділу 1 Розділу 20 Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації злочинів або правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року. Оскільки сума позики складає 7000 доларів США (183 120 грн.), то договір позики повинен був бути укладений у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України договір позики обов'язково необхідно вчиняти у письмовій формі. Розписка засвідчує лише факт отримання грошей або речей позичальником.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року у справі № 6-4342св12 зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми; договір є укладеним з моменту передання грошей.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Факт отримання позичальником коштів від ОСОБА_2 не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, що ствердив і сам позивач під час дачі пояснень. У жодному разі не заслуговує на увагу твердження позивача про те, що така розписка була написана ОСОБА_3 в рахунок ? квартири, яку він відповідно до договору дарування подарував дочці ОСОБА_5, оскільки це суперечить правовій природі договору дарування, а власне факт укладення договору дарування частини квартири ОСОБА_2 дочці ОСОБА_5 знаходиться поза межами даного спору.

Що стосується посилання позивача на те, що між сторонами існувала домовленість, що оскільки у Трускавецькому міському відділі Державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області перебувало виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 коштів, а він, написавши заяву про завершення виконавчого провадження у зв'язку з добровільним виконанням боржником зобов'язання, домовився, що ОСОБА_3 написала розписку про те, що вона йому вина 7000 доларів США і зобов'язується повернути кошти у термін до 01 липня 2016 року, таке не заслуговує на увагу з огляду на наступне. Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 23 травня 2016 року за виконавчим листом № 457/153/14-ц з боржника повністю стягнено борг згідно з виконавчим документом /арк. справи 69/. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на зас винесення постанови), на яку посилається державний виконавець як на підставу закриття виконавчого провадження, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Наявність будь-яких інших домовленостей для закриття виконавчого провадження на цій підставі законом не передбачено.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ст. 1049 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Отже, розписка про отримання грошових коштів, хоча містить зобов'язання про їх повернення, однак не містить підтвердження про отримання таких коштів позичальником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, яка згідно з вимогою ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. З розписки, наявної в матеріалах справи /арк. справи 2/ вбачається, що «ОСОБА_3 зобов'язується віддати свій борг у сумі 7 тис. $ ОСОБА_2 до 1 липня. 10.05.2016 р.». Таким чином, з огляду на правову природу договору позики, такий договір сторонами укладений не був, оскільки не дотримано форми правочину, не вказано істотних умов договору, дати повернення.

Відповідно до ухвали Трускавецького міського суду від 24 жовтня 2016 року про відкриття провадження сплату судового збору за подання заяви позовної заяви відстрочено, що відповідало вимогам ст. 82 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦП України витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення, а тому при ухваленні рішення з ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір з огляду на ціну позову у розмірі 1887,76 грн. в користь держави.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 215-218, 223 ЦПК України, с у д, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 1887,76 грн. судового збору в користь держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуюча Василюк Т.В.