АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/165/17 Головуючий 1 інст. - Шестак О.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2015 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Дзержинський районний відділ державної міграційної служби України, Служба у справах дітей м. Харкова Дзержинського району, - про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням і зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, в якому просила визнати вiдповiдачiв такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5 i зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В обгрунтування вказаних вимог позивачка зазначала, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 05.03.2004 р. В цiй квартирi зареєстрованi її син ОСОБА_1 i його неповнолітня дочка ОСОБА_5, якi впродовж довгого часу у зазначеній квартирi не проживають, комунальнi послуги не сплачують, в утриманнi квартири участi не беруть. Як зазначала позивача увесь час проживання в квартирі вiдповiдачi систематично руйнували її та псували. У березнi 2013 р. ОСОБА_1 її побив, про що позивачкою було подано заяву в мiлiцiю, змiнив замки на вхiднiй дверi, перешкоджаючи використанню позивачкою належної їй квартири.

У червнi 2014 р. ОСОБА_1 виїхав в м. Балаклава Республiки Крим, про що сам повiдомив позивачку, адресу не залишив. 29.08.2014 р. через соцiальну мережу «Вконтакте» повiдомив, що у них все добре, вiн працює i залишається в Криму на постiйне проживання, дитина ходитиме в школу також в Криму. 09.10.2014 р. ОСОБА_6, дружина ОСОБА_1, вивезла всi їх речi до себе, за адресою: АДРЕСА_6. Пiсля цього позивачка не отримувала жодних вiдомостей вiд вiдповiдачiв.

ОСОБА_4 зазначала, що вона є хворою людиною, перенесла операцiю, їй важко пiдтримувати квартиру в належному станi, клопотати за господарством, вона потребує сторонньої допомоги. Однак для здiйснення певних правочинiв щодо квартири для забезпечення власних потреб необхiдна згода осiб, якi проживають в квартирi. Вiдповiдачi з нею не проживають i не допомагають вести господарство, але їх прописка не дозволяє позивачцi розпоряджатись квартирою за власним розсудом i значно обмежують її законнi права.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням і зняття з реєстраційного обліку, з задоволено.

Визнано ОСОБА_1, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 Знято ОСОБА_1, ОСОБА_3 з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 в установленому законом порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Дзержинського районного суду м. Харкова скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не з'ясування обставин справи, не сприяння повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи. Зокрема зазначив, що він тривалий час неофіційно працює у ресторані, який має філії в Криму. Починаючи з 2008 року кожний рік він з травня по жовтень виїздив у довготривале відрядження, тобто працював за межами України. Спірна квартира є єдиним місцем проживання, іншого житла у нього немає.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи підтверджується, що однокімнатна квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 5).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку № 206 від 14.04.2015 року у зазначеній квартирі крім ОСОБА_7 зареєстровані ОСОБА_1 (син) та ОСОБА_3 (онука) (а.с.42).

Вiдповiдно до акту вiд 19.05.2015 року, складеного ОСОБА_8, ОСОБА_9, якi є сусiдами позивачки, ОСОБА_1, ОСОБА_3 з серпня 2014 року i по час складання акту за мiсцем своєї прописки: АДРЕСА_1, не проживають. У дворi будинку, бiля квартири НОМЕР_1 i взагалi ОСОБА_8, ОСОБА_9 ОСОБА_1, ОСОБА_3 не бачили з серпня 2014 року, тобто впродовж 10 мiсяцiв.

З висновку, затвердженого начальником Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харкiвськiй областi, вiд 13.05.2015 року, складеного за зверненням ОСОБА_4 щодо встановлення мiсцезнаходження ОСОБА_1, вбачається, що згiдно даних АДБ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прописаний за адресою: АДРЕСА_1 встановити фактичне його мiсцезнаходження не виявилось можливим. За запитом до IПС «Аркан» встановлено, що ОСОБА_1 06.06.2014 року виїхав з території України через ПП «Мелiтополь» i на територiю України не повертався.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з вимогами частини 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Частина 2 статті 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 при зверненні у суд посилалася на вимоги частини 2 статті 48 Закону України «Про власність», статті 317, 319, 383, частину 2 статті 386, статтю 405 ЦК України. В той же час суд у своєму рішенні керувався статтями 9, 71, 72 ЖК України, статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.04.1987 року № 2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», статтею 391 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції вийшов за межі вимог, заявлених ОСОБА_2 під час звернення з позовом.

Із матеріалів справи вбачається, що на час звернення ОСОБА_2 до суду з позовом відповідачі відсутні у спірній квартирі понад десять місяців, у зв'язку з чим у суду першої інстанції не було підстав для визнання втрати їх права на користування житлом, оскільки частина 2 статті 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Відповідно до ч. 1 ч. 4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 цієї статті визначено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що відповідачем у справі є неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Будь-яких висновків щодо доцільності визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації Службою у справах дітей не надавалося.

Враховуючи зазначені обставини, апеляційний суд, відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовляє ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням і зняття з реєстраційного обліку з підстав передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1,4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, ст. 405 ЦК України,-

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Дзержинський районний відділ державної міграційної служби України, Служба у справах дітей м. Харкова Дзержинського району, - про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням і зняття з реєстраційного обліку - відмовити у повному обсязі.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

А.В. Котелевець