Справа №592/5824/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Чернобай О. І.
Номер провадження 22-ц/788/57/17 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі: головуючого- Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Семеній Л. І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 листопада 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Сумської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з даним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона з 2005 року проживає в квартирі за адресою : АДРЕСА_1, що належить територіальній громаді м. Суми. На сьогоднішній день позивачка продовжує добросовісно та відкрито володіти цим майном більше десяти років, сплачує комунальні послуги за вказаною адресою. Просила визнати за нею право власності на квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 листопада 2016 року у задоволенні позову було відмовлено за необгрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове про задоволення позову. Зазначає, що судом було порушено принципи рівності та змагальності сторін. Окрім того, на думку апелянта, суд прийшов до помилкового висновку про наявність у позивачки відомостей щодо власника спірної квартири.

Заслухавши заперечення представника відповідача проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільних справ №№2-28/07р. та 2-273/09р. Ковпаківського районного суду м. Суми, матеріали кримінальної справи №1-220/07р. Зарічного районного суду м. Суми за обвинуваченням ОСОБА_5 в скоєнні злочину, передбаченого ст. 365 ч. 1 КК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення місцевого суду відповідає не у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту проживання позивачки у спірній квартирі у період з 2005 року по дату ухвалення рішення суду. Проте суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивачки про визнання права власності на спірне приміщення за набувальною давність, оскільки позивачка недобросовісно заволоділа квартирою, її власником є територіальна громада міста Суми, договір найму з позивачкою не укладався. Окрім того, вона знала, що володіє чужою річчю незаконно.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом ч.ч. 1 та 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність ), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, зі змісту вказаної норми ЦК України, а також роз'яснень, які містяться у п. 9 постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові від 07.02.2014 року №5 «По судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке :

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчать про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 10, ст.ст. 57 та 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Право власності належить до числа таких суб'єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу.

Так, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, та які у сукупності повинен довести позивач ( ч. 1 ст. 60 ЦПК України ), є:

законний об'єкт володіння;

добросовісність володіння;

відкритість володіння;

давність володіння та його безперервність ( строк володіння ).

Колегія суддів вважає, що позичем не було доведено сукупності вказаних обставин.

Так, за змістом статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може виникати на майно, у якого немає власника, власник невідомий та він не може бути установлений. Фактичний володілець має довести, що уживав заходів щодо виявлення власника, але безрезультатно і саме тому він покликається на застосування набувальної давності для упорядкування правового режиму майна. Якщо ж за конкретних обставин можливо установити власника і причини, з яких вибуло від нього майно, не може йтися про добросовісність володіння.

Добросовісність володіння визначається поведінкою, діями діями фактичного володільця на момент передачі йому майна ( на початковий момент ), який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Незаконний володілець на протязі всього володіння майном має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

У справі, яка переглядається, позивачка взагалі не підтвердила доказами такі обставини як час та правові підстави її вселення у спірну квартиру, відомості про осіб, які житловим приміщенням користувалися до вселення позивачки та протягом усього наступного часу, а також намагання упорядкувати відносини з власником квартири.

Жилі будинки та житлові приміщення в інших будівлях, що належать державі, належать до державного житлового фонду. Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад ( ст.ст. 4-5 та 51 ЖК України ).

За змістом ст. 51 ЖК України, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих рад надаються громадянам виконавчим комітетовом відповідної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з частинами 1-2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в тій частині, що саме по собі вселення позивачки у спірне житло та подальше проживання в ньому не є підставою для набуття права власності на квартиру. Позивач користується квартирою без відповідних правових підстав ( ордеру ), що виключає добросовісне володіння ним спірною квартирою.

Зі змісту заперечення відповідача проти позову, оглянутих колегією суддів матеріалів цивільних справ №№2-28/07р. та 2-273/09р. Ковпаківського районного суду м. Суми, а також матеріалів кримінальної справи №1-220/07р. Зарічного районного суду м. Суми за обвинуваченням ОСОБА_5 в скоєнні злочину, передбаченого ст. 365 ч. 1 КК України, вбачається, що вказана особа протягом 2004-2005 років обіймала посаду начальника департаменту комунальної власності Сумської міської ради. Як службова особа та представник влади, ОСОБА_5 повинен був дотримуватися вимог чинного законодавства України, проте, явно виходячи за межі наданих повноважень, маючи інформацію щодо вільних житлових приміщень на території м. Суми, він неодноразово укладав договори найму житла з громадянами, які не перебували на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов.

Зокрема, 06.05.2004 року ОСОБА_5 уклав договір з ОСОБА_6. Згідно даного договору, останньому була надана в користування спірна квартира, що розташована за адресою : АДРЕСА_1.

ОСОБА_6, як і ОСОБА_5, прибув до м. Суми з Донецької області, також певний час працював у департаменті комунальної власності Сумської міської ради. На обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов ОСОБА_6 не перебував.

Даний епізод увійшов до обвинувачення ОСОБА_5

Під час перебування справи в суді, останній погодився на закриття відносно нього провадження у справі з нереабілітуючих підстав - внаслідок акту амністії.

В матеріалах вказаної кримінальної справи маються довідки управління житлової політики, комунального господарства та благоустрою Сумської міської ради від 06.03.2007 року, а також управління майна комунальної власності Сумської міської ради від 14.03.2007 року, з яких вбачається, що спірне житлове приміщення ( як і весь будинок ) знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Суми, перебуває на балансі та обслуговуванні відповідного комунального підприємства.

З 21.07.2004 року ОСОБА_6 зареєстрований у спірній квартирі.

Він неодноразово допитувався в рамках кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_5 в скоєнні злочину, передбаченого ст. 365 ч. 1 КК України, пояснював обставини виділення йому даного житла.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.05.2007 року по справі №2-28/07р., яке набрало законної сили, позов прокурора м. Суми в інтересах держави в особі виконавчого комітету Сумської міської ради до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору найму житлового приміщення та виселення задоволено частково. Визнано недійсним вищезгаданий договір. У виселенні відповідача було відмовлено.

Дана справа перебувала в провадженні суду з 18.10.2005 року по 29.05.2007 року. ОСОБА_6 брав участь у розгляді справи як особисто, так і через свого представника.

Окрім того, колегією суддів встановлено також, що з 29.04.2008 року по 22.03.2009 року в провадженні цього ж суду перебувала і інша цивільна справа - за №2-273/09р. за позовом ОСОБА_6 до виконавчого комітету Сумської міської ради, ТОВ «Техкомресурси» про визнання права користування житловим приміщенням, спонукання до укладення договору найму житлового приміщення. Ухвалою суду від 22.03.2009 року позов було залишено без розгляду у зв»язку з повторною неявкою позивача в судове засідання.

Таким чином, є усі підстави вважати, що спірна квартира вибула з володіння територіальної громади м. Суми внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 та перейшла в користування особи, яка не мала законного права на отримання житла. Вказані обставини спростовують елемент добросовісності при заволодінні позивачкою спірним майном.

Із наданої суду копії листа департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради № 06.01-18/3020 від 13.10.2016 року вбачається, що спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Суми ( а.с. 63 ).

Відповідно довідки ТОВ «КК «ДомКом» №2642 від 17.10.2016 року, у вищезазначеній квартирі зареєстрований громадянин ОСОБА_6 на підставі договору №4 від 06.05.2004 року найму жилого приміщення в будинках комунального і громадського житлового фонду Сумської міської ради ( а.с. 59 ).

Позивачка не надала доказів, які б підтверджували час та підстави її вселення у спірну квартиру, відомості про осіб, які житловим приміщенням користувалися до вселення позивачки та протягом усього наступного часу, взаємовідносини з цими особами. Зокрема, позовна заява ( а.с. 3-4 ) не містить посилання на будь-які докази на підтвердження певних фактів та заявлених вимог.

Не спростувала позивачка і свою обізнаність щодо належності спірної квартири до комунальної власності територіальної громади міста Суми. Зокрема, положення про належність житла в межах населених пунктів до певного житлового фонду закріплені законодавчо та оприлюднені у належний спосіб. Окрім того, фактичний володілець має довести, що уживав усіх заходів щодо виявлення власника майна, тим більше, що мова йже про квартиру.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив також і з того, що ОСОБА_3 проживала в спірній квартирі у період з 2005 року по дату ухвалення рішення суду. Проте з таким висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, оскільки позивачкою не була доведена давність володіння та його безперервність.

Фактично, в цій частині, позивачка послалася в суді першої інстанції лише на показання свідка ОСОБА_7 Проте даний свідок не зміг вказати навіть дату свого вселення в сусідню зі спірною квартиру, зазначивши, що вселення мало місце приблизно у 2008 році. На той час, як вказав свідок, позивачка вже проживала у спірному приміщенні.

Інших доказів щодо часу свого вселення позивачка не надала.

Між тим, з матеріалів цивільних справ №№2-28/07р. та 2-273/09р. Ковпаківського районного суду м. Суми, а також матеріалів кримінальної справи №1-220/07р. Зарічного районного суду м. Суми за обвинуваченням ОСОБА_5 вбачається, що спірною квартирою з 2004 року користується не позивачка, а ОСОБА_6

Проживання ОСОБА_6 за вказаною адресою підтвердив і допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_7

Жодної інформації щодо проживання позивачки у згаданій квартирі матеріали вказаних двох цивільних та кримінальної справи не містять.

В матеріалах справи №2-28/07р. мається копія договору між ОСОБА_6 та Сумським МРВЕ від 08.09.2004 року про користування електричною енергією.

Усі долучені до матеріалів справи, яка переглядається, квитанції про оплату житлово-комунальних послуг виписані на споживача ОСОБА_6 ( а.с. 44-48 ).

Із копії паспорта позивачки ( а.с. 7-8 ) вбачається, що вона зареєстрована не у м. Суми, а в іншому населеному пункті.

В цьому ж особистому документі позивачки міститься і запис про реєстрацію шлюбу між позивачкою та ОСОБА_8

Доказів перебування позивачки на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, по м. Суми матеріали справи не містять.

Таким чином, давність та безперервність володіння спірним нерухомим майном, а саме постійне користування ним понад 10 років перед зверненням до суду з позовом ( тобто щонайменше з червня 2006 року ) позивачкою при розгляді справи також доведені не були. Ці обставини мають істотне значення для правильного вирішення справи, проте суд першої інстанції на них належної уваги не звернув та зробив помилкові висновки щодо проживання позивачки за вказаною адресою.

З урахуванням викладеного, у відповідності до положень п. 3) та 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність зміни рішення місцевого суду шляхом виключення мотивів про доведеність проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі у період з 2005 року по 09 листопада 2016 року.

В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 листопада 2016 року в даній справі змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновки суду про доведеність проживання ОСОБА_3 в квартирі за адресою : АДРЕСА_1 у період з 2005 року по 09 листопада 2016 року.

В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -