08.12.2017 Єдиний унікальний номер 205/3319/17
Р І Ш Е Н НЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2017 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Скрипник К.О.

при секретарі Молчанові Є.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, поділ майна та стягнення грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 29 травня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 30 вересня 2000 року по 28 жовтня 2014 року. Від сумісного подружнього життя мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час спільного проживання, перебуваючи у шлюбі, сторонами було придбано домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6. Договір купівлі-продажу від 15 листопада 2011 року був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5, за реєстровим № 1009. Покупцем по даному договору виступала ОСОБА_2, за якою було зареєстровано право власності на спірне домоволодіння. Вказане домоволодіння та земельна ділянка, розташовані за адресою: провулок Міцкевича, будинок 6 є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за погодженням подружжя вартість домоволодіння складає 8 000 000 грн. Після розірвання шлюбу, відповідач залишилася разом з дітьми проживати у спірному домоволодінні, при цьому, позивач сплачує всі комунальні послуги. На початку травня 2017 року позивачу стало відомо, що відповідач таємно намагається продати будинок. Позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6 та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :08:564:0056 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, 6, стягнути судові витрати.

22 червня 2017 року ОСОБА_2звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, поділ майна та стягнення грошової компенсації. В обґрунтування якого посилалася на те, що перебувала з ОСОБА_1у зареєстрованому шлюбі. Земельна ділянка із кадастровим номером :08:564:0056 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, 6 є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу в силу приписів п. 5 ч.1 ст. 57 СК України. Крім того, частка ОСОБА_2на домоволодіння, яке розташоване за адресою: провулок Міцкевича, будинок 6 має бути збільшена до 2/3 частин, оскільки ОСОБА_1 не дбав належним чином про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував від своєї дружини під час шлюбу спільне майно, після припинення спільного проживання не сплачував жодних аліментів на утримання дітей. Діти як на час розірвання шлюбу проживали з матір`ю та перебували на повному її утриманні, так і на даний час проживають з нею та повністю утримуються матір`ю, ОСОБА_1 аліменти не сплачує, у витратах на харчування, лікування участі не бере, у звязку з чим наявні всі підстави відступити від принципу рівності часток у праві власності та виділити ОСОБА_2 2/3 частини спірного домоволодіння. Крім того, її колишній чоловік ще під час шлюбу набував у спільну сумісну власність майно, яке оформлював на інших осіб, зокрема, мотоцикл «Harley-Devidson» вартістю 596107,00 грн., зареєстрований за ОСОБА_6 Крім того, було придбано комплектуючи до вказаного мотоциклу на суму 9665,75 грн.06 серпня 2014 року на ім`я ОСОБА_7 за спільні кошти було придбано квадрацикл вартістю 130 000 грн.25.09.2014 року ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1, вартість якої становить 1041360 грн., однак оформлено на іншу особу. ОСОБА_1 за час шлюбу придбав будинок в районі вул. Байкальська в м. Дніпро, який наразі намагається продати за 1796346 грн. Виходячи з викладеного, протягом шлюбу ОСОБА_1 було придбано та в подальшому протиправно відчужено обєкти права спільної сумісної власності загальною вартістю 4865513 грн. Просила визнати за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку із кадастровим номером :08:564:0056 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, 6; визнати за нею право особистої приватної власності на 2/3 частини домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6; стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 3250119,17 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та заперечував проти їх задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позов ОСОБА_1не визнав та заперечував проти його задоволення.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1підлягають задоволенню, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2необхідно відмовити по наступним підставам.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2000 року по 28 жовтня 2014 року (а.с.6-8). Від сумісного подружнього життя мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У період сумісного подружнього життя, за спільні кошти, сторонами згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 15 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5, за реєстровим № 1009, було придбано домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2(а.с.9-10,16).

В ході судового розгляду відповідачем та її представником не заперечувався той факт, що позивач в період шлюбних стосунків постійно працював, заробляв гроші, утримував сім»ю і спірне домоволодіння придбано було за спільні сімейні гроші, для проживання сім`ї, тобто є спільною сумісною власністю подружжя.

Натомість, цей факт не спростований відповідачем, а також не доведений той факт, що спірне домоволодіння було придбано за особисті кошти відповідачки.

У договорі купівлі-продажу спірного домоволодіння зазначено, що цей договір укладений за письмовою згодою чоловіка покупця, викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусам ДМНО ОСОБА_5, за реєстровим № 1008. Вартість спірного домоволодіння 479 636,00 грн.

Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із нормами ст.ст. 60, 63 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Згідно роз'яснень, що містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У відповідності із нормами ст.ст. 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

На думку суду, ці обставини, на підставі ст. 60 ЦПК України, слід доводити як позивачу, так і відповідачу, і доводити належними та допустимими доказами.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними.

Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, на даний час в спірному домоволодінні проживає відповідач разом з синами.

В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 свідчив, що працював охоронцем в будинку з 2013 по 2015 рік, на роботу приймав ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_9 в 2013 році виконував будівельні роботи в домоволодінні, будував басейн, заробітну плату отримував від позивача.

Свідок ОСОБА_10 свідчив, що працював в будинку з 2011 року по 2015 рік начальником охорони, займався всіма питаннями, що стосувалися будинку, купував продукти, тощо. Стверджує, що гроші на оплату комунальних платежів надав безпосередньо ОСОБА_1, навіть після розірвання шлюбу, гроші на оплату комунальних платежів надавав позивач, спірний будинок утримував ОСОБА_1.

Відтак, спірне домоволодіння є спільним майном подружжя, яке відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Враховуюче вищевикладене, суд вважає, що за позивачем має бути визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6, та первісні позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначене майно було придбане під час шлюбу за спільні сумісні кошти, на підставі договору, укладеного одним із подружжя в інтересах сім'ї.

Відчужуване домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1200 кв.м., згідно рішення Ленінського РВК від 28.08.198 р. № 302/2.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за нею право особистої приватної власності на 2/3 частини домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6, то вказані вимоги не підлягають задоволенню за нижченаведеним.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З зазначеною нормою права кореспондується норма, визначена частиною 2статті 372 Цивільного кодексу України, відповідно до якої уразі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Названі норми матеріального права презумпцію права сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Як зазначено вище домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6придбано в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого не надано.

Відповідно до положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п. 30, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 з позовом про стягнення аліментів звернулася в липні 2017 року, наразі справа перебуває в апеляційному суді Дніпропетровської області.

В судовому засіданні безперечно встановлено, що позивач займався утриманням спільного будинку, сплачував комунальні послуги, обставини на які посилається відповідач в обґрунтування зустрічного позову в цій частині не знайшли обєктивного підтвердження та відсутні належні та допустимі докази в підтвердження обставин, на які вона посилається.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про збільшення її частки до 2/3 частини, вважає, що відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України остання не навела суду обставин, які мають істотне значення до відступлення від рівності часток до її збільшення, в судовому засіданні не встановлені обставини, які дають змогу суду відступити від засади рівності часток подружжя, у зв`язку з чим, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як зазначено вище, домоволодіння № 6 по провулку Міцкевича в м. Дніпро, розташовано на земельній ділянці, яка згідно технічного паспорту складає 1212 га., яка була придбана разом з домоволодінням (а.с.11-14).

Встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка кадастровий номер :08:564:0056 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, 6, згідно свідоцтва про право власності, серія та номер: САВ № 845769, 5515674, видане 01.07.2013 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.73-74).

Разом з тим, ст. 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала в її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної й комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Однак, постанова Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" в березні 2010 року доповнена пунктом 18-2, де роз'яснюється, що якщо на такій (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та статтею 377 ЦК України.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 листопада 2011 року було придбано спірне домоволодіння, якезнаходиться на земельній ділянці площею 1200 кв.м., згідно рішення Ленінського РВК від 28.08.198 р. № 302/2.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених до попереднього землевласника (землекористувача).

Оскільки для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право власності на частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

При цьому слід зауважити, що при відмові ОСОБА_1у визнанні права на частину вказаної земельної ділянки, суд тим самим фактично унеможливлює здійснення ним права користування 1/2 частиною домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6, яке розташоване на цій землі, і на частину якого суд визнає право власності за позивачем.

Таким чином, земельна ділянка надавалася для обслуговування житлового будинку, який було придбано в період шлюбу, суд дійшов висновку про відсутність підстав неможливості поділу даного будинку між позивачем та відповідачем, тому земельна ділянка також може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу як спільне майно, та за позивачем має бути визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :08:564:0056 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, 6.

Натомість, в задоволенні зустрічного позову в частині визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на земельну ділянку із кадастровим номером :08:564:0056 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, 6 слід відмовити за вищенаведених підстав.

Крім того, зустрічні позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 3250119,17 грн. не підлягають задоволенню за нижченаведених підстав.

Як зазначає відповідач, у період спільного подружнього життя позивачем було придбано та в подальшому протиправно відчужено обєкти права спільної сумісної власності загальною вартістю 4865513 грн., зокрема, мотоцикл «Harley-Devidson», комплектуючи до вказаного мотоциклу, квадрациклАДРЕСА_2, 48 у будинку № 2 по вулиці Ливарна в м. Дніпро, право власності на яке оформлював на інших осіб.

В судовому засіданні встановлено, що позивачем не придбався та за ним не був зареєстрований мотоцикл «Harley-Devidson», комплектуючи до вказаного мотоциклу. Згідно наданих документів вказане майно придбано ОСОБА_11 (а.с.80-84 ).

Також, квадрацикл був куплений згідно наданих документів (а.с.78) ОСОБА_7, що, зокрема, підтвердив свідок в судовому засіданні ОСОБА_10, який пояснив, що квадрацикл купував його брат, він є його особистою власністю, але ж вони дійсно давали цей квадрацикл для користування сім»ї ОСОБА_1, коли вони проживали однією сім»єю.

Також, допитана в судовому засіданні ОСОБА_12 пояснила, що її син не купував для неї квартиру та дійсно їй належить на праві приватної власності квартира по вулиці Ливарній в м. Дніпро, але ж вона куплена була ні на гроші її сина.

Отже, жодного допустимого та належного доказу не надано відповідачкою в підтвердження того, що вищеперелічене майно куплялось за гроші ОСОБА_1 з метою приховати рухоме та нерухоме майно від своєї дружини, не надані докази того, що воно будо колись зареєстровано за ОСОБА_1

Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а відтак, зустрічні позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 3250119,17 грн. не підлягають задоволенню у в звязку з їх недоведеністю.

Відповідно до роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п.22); вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (п.23,24); у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Представником відповідача було заявлено клопотання про витребування доказів з ОСОБА_13 та ОСОБА_13 Латвії, стосовно здіснення в період з 30 вересня 2000 року по 10 листопада 2014 року державної реєстрації на нерухоме або рухоме майно за ОСОБА_1.

Суд відмовив в задоволенні вказаного клопотання та спрямування окремого доручення, у в звязку з нижченаведеним.

Так, доводи відповідачки з приводу того, що її колишнім чоловіком придбалось рухоме та не рухоме майно за межами України з 30.09.2000 року та по 10.11.2014 року є припущенням та жодним допустимим та належним доказом не підтверджується. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що до розірвання шлюбу ОСОБА_1 виїзджав за межі держави короткостроково з сім»єю на відпочинок. На постійне проживання позивач поїхав вже після того, як припинилися фактично шлюбно-сімейні стосунки. Так, згідно рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28.10.2014 року шлюбно-сімейні стосунки між сторонами припинилися з серпня 2014 року, що не спростовано відповідачем в судовому засіданні. Закордонний паспорт позивачу виданий 07.03.2017 року (а.с.34). Не надані суду конкретні відомості з приводу придбання будь-якого рухомого або нерухомого майна позивачем за кордоном.

Як зазначалось вище, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. А тому, враховуючи строки розгляду справи, а також те, що представником позивача надані належні письмові докази, зокрема, довідки від компетентних органів ОСОБА_13 та ОСОБА_13 Латвії, з перекладом, згідно яких рухоме та нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 відсутнє, що, на думку суду, є достатнім для вирішення справи (а.с.201-206,214-219).

Крім того, представником відповідача було заявлено клопотання про допит свідків, однак свідки не зявилися без поважних причин, клопотання про повторний виклик свідків стороною відповідача не заявлялось.

В порушення вимог ст.10, 60 ЦПК України відповідач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних ними обставин.

Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозвязку з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, суд вважає, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено, що вказане майно було придбано за спільні кошти подружжя, що саме ОСОБА_1 був покупцем вказаного майна, адже жодні докази в підтвердження обставин на які посилається відповідач відсутні.

Так, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, та аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити в повному обсязі.

В силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у розмірі 8000 грн. Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_2 судом залишено без задоволення, у зв'язку з чим поверненню не підлягають

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 60,61, 63,68, ч. 1 ст. 69, 70 СК України, ст.ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташовано за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, будинок 6 та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :08:564:0056 для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва за адресою: м. Дніпро, провулок Міцкевича, 6.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 8000 грн. (вісім тисяч гривень).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, поділ майна та стягнення грошової компенсації відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя К.О. Скрипник