Справа № 305/1158/17
Провадження по справі №2/305/793/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2017 Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: судді - Бліщ О.Б.

секретаря - Вербещука В.А.

з участю: представника позивача - ОСОБА_1

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення із житлового будинку без надання іншого житла, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_4, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення із житлового будинку без надання іншого житла.

Позовні вимоги мотивує тим, що після смерті ОСОБА_5, який являвся чоловіком позивачки, її залишився житловий будинок АДРЕСА_1. Разом з позивачкою, у вказаному житловому будинку, без належних правових підстав, проживають відповідачі ОСОБА_2 та його цивільна дружина ОСОБА_3. Відповідач ОСОБА_2 являється онуком позивачки ОСОБА_4 Договору найму житла позивачка з відповідачами не укладала. На неодноразові прохання звільнити житловий будинок відповідачі не реагують, знущаються над позивачкою. ОСОБА_4 є особою похилого віку, відповідачі не надають їй жодної матеріальної допомоги, не допомагають поратися по господарству. На протязі останніх 3-4 років, відносини між позивачкою та відповідачем почали стрімко погіршуватись, також останні, своєю поведінкою, систематично погіршують загальноприйняті правила поведінки в побуті, створюють обстановку, за якою спільне проживання в одному будинку стає неможливим. Відповідачі не проявляють ніякої поваги до позивачки, дозволяють собі нецензурні висловлювання не її адресу, поводяться з нею вкрай зневажливо, ображають та принижують її, а іноді застосовують фізичне насильство. Позивачка зазнає значних незручностей через те, що у її житловому будинку мешкають особи, з якими вона тривалий час перебуває у неприязних відносинах. Попри численні прохання позивачки , відповідачі виселитися з будинку, не бажають користуватися електроенергією та паливом,за які позивачка сплачує свої кошти, чим вчиняють їй перешкоди в користуванні своєю власністю. З наведених підстав, просив суд винести рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права власності на житло, шляхом виселення відповідачів із її житлового будинку, на підставі ст. 116 ЖК України, без надання іншого житлового приміщення. Стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати по справі.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, показав суду, що відповідачі проживають в будинку позивачки без належних на те підстав, порушують правила співжиття, ображають її, добровільно виселитися з належного позивачці житлового будинку не бажають. Тому просить позовні вимоги задовольнити та веселити відповідачів з житлового будинку позивачки без надання іншого житла.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та показали суду, що ОСОБА_2 є онуком позивачки та проживає за адресою АДРЕСА_1, з народження. В самому будинку позивачки він не проживає, а, разом з своєю співмешканкою ОСОБА_3, вони самостійно, за власні кошти, добудували, зі згоди позивачки, 2 кімнати до будинку, та проживають в них, відповідно, житлове приміщення позивачки не займають. Правил співжиття не порушують. Навпаки, сама позивачка, всякими силами бажає їх вигнати та постійно влаштовує безпідставні сварки. Іншого житла у них немає. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Увідповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України).

Згідно до ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

Судом встановлено, що за громадянкою ОСОБА_4, згідно запису в погосподарській книзі Верхньоводянської сільської ради, числиться житловий будинок, господарські будівлі та споруди, а також земельна ділянка, площею 0,24 га., для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, по АДРЕСА_1. Вказане стверджується довідкою виконкому Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області № 455 від 28.08.2015.

Окрім того, в ході судового розгляду встановлено, що в дворогосподарстві, належному позивачці, проживають відповідачі по справі ОСОБА_2, який є внуком позивачки та зареєстрований у вказаному житловому будинку, а також його співмешканка ОСОБА_3.

Позивачка, як на підставу позовних вимог посилається на те, що відповідачі, проживають у її будинку без жодних на те правових підстав, вони систематично порушують правила співжиття тому просить виселити їх без надання іншого житла.

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

Як зазначено вище, відповідач ОСОБА_2 є онуком позивачки, проживає з нею з народження, вони тривалий час пов'язані спільним побутом, отже його слід вважати членом сім'ї ОСОБА_4.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Для з'ясування правового статусу членів сім'ї власника, які підлягають виселенню, важливе значення має той факт, чи були вони зареєстровані за вказаною адресою у житловому приміщенні. Якщо реєстрація відбулася, вони виселяються як члени сім'ї на підставі даної статті та інших норм, які регулюють виселення членів сім'ї. Відповідно до даних відділу обліку та моніторингу інформації ГУДМс України в Закарпатській області ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, а саме він являється зареєстрованим в будинку позивачки.

Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Доцільно підкреслити, що відповідно до пункту 53 Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 1 грудня 1997 року, а також відповідно до пункту 74 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право), викладених у листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року, випливає, що норми глави 2 розділу III ЖК, які регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, можуть застосовуватись до житлових відносин у приватному житловому фонді у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них, або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту.

Статті 116, 117 Житлового Кодексу України передбачають випадки виселення з жилого приміщення без надання іншого. Внаслідок систематичного руйнування або псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, що робить неможливим для інших проживання в одній квартирі чи в одному будинку, якщо заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно до пунктів 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 р. за № 2, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового Кодексу осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 Житлового Кодексу без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правила ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами.

В процесі тлумачення терміну "систематичність" як підстави для виселення ВСУ звертає увагу на те, що "при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення)" (пункт 17 постанови Пленуму ВСУ "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року N 2).

Позивачкою не надано суду жодного належного доказу про систематичність порушення відповідачами правил співжиття які роблять неможливим для неї проживання з ними в одній квартирі або будинку. Не надано жодного документу про те, що до відповідачів вживались заходи попередження, що застосовувались судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідачів. Отже, позивачкою та її представником, жодним чином не доведено факт систематичного руйнування позивачами чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичне

порушенням правил соціалістичного співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, що слугувало б для суду підставою для винесення рішення про виселення відповідачів без надання іншого житла.

На протилежне, відповідачами доведено той факт, що вони, за власні кошти, за згодою позивачки, добудували для себе дві кімнати з коридором до дерев'яного будинку належного позивачці. Вони проживають саме в кімнаті, яку добудували, а не в житлових приміщеннях позивачки. Вказаний факт підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2, накладними про закупівлю будівельних та побутових матеріалів.

Згідно довідки виконкому Верхньоводянської сільської ради №724 від 05.12.2017 ОСОБА_2 іншого житла не має.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

У ході судового розгляду судом не встановлено жодних обставин порушення відповідачами правил співжиття, які б слугували їхньому виселенню з житлового будинку позивачки, окрім того, вони за власні кошти добудували собі до будинку позивачки житлову кімнату в якій проживають, іншого житла не мають, тому у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити.

На підставі наведеного,керуючись ст.ст. 10,11,60, 131, 209, 212-215, 218, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, діючого за дорученням в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення із житлового будинку без надання іншого житла - залишити без задоволення.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення до цивільної палати апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Бліщ О.Б.