АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Борисової О.В., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року у цивільній справі за поданням старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М. про тимчасове обмеження права виїзду ОСОБА_1 за межі України,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/11826/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М. (далі - державний виконавець) звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Державний виконавець зазначав, що відділом ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві прийнято до виконання виконавчий документ за відповідним судовим рішенням про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 та відкрито виконавче провадження.

Посилаючись на те, що боржник добровільно рішення суду не виконує, ухиляється від сплати боргу, державний виконавець просив на підставі статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» тимчасово обмежити право виїзду за межі України без вилучення паспорта боржника ОСОБА_1

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року подання про тимчасове обмеження боржника за межі України задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ( без вилучення паспорту) боржника - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1; тимчасова посвідка на проживання серії НОМЕР_1, видана 13.05.2010 ВГІ РФО Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, до виконання зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням. Копію ухвали направлено до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, сторонам виконавчого провадження ВП № 382449191 - для відома, а виконання ухвали доручено Державній прикордонній службі України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26).

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати. Зазначає, що вона не ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї рішенням суду, а тому підстави для обмеження її у праві виїзду за межі України відсутні. Також зазначає, що державним виконавцем не було надано доказів, які б підтверджували наявність умислу щодо ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань; крім того, не враховано те, що вона є інвалідом 2 групи, має хронічні захворювання та постійно перебуває на лікуванні.

ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

В судове засідання представник відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справита встановлено судом, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року задоволено позов ОСОБА_5 про стягнення боргу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 заборгованість з урахуванням трьох процентів річних 111700, 57 грн. та судовий збір у розмірі 1117, 01 грн., а всього -112 817, 58 грн. ( а.с. 36,37).

03 червня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 38244919, якою ОСОБА_1 надано строк для добровільного виконання рішення суду в 10-денний строк з моменту її одержання ( а.с.70).

В той же день, постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Дніпровського РУЮ м. Києві Шеремет Ю.М. накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження ( а.с.71).

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем з метою перевірки майнового стану боржника направлено запити в органи УДАІ м. Києва, Київської БТІ та до АБ при ГУ МВС України в м. Києві.

Згідно довідки УДАІ м. Києва транспортні засоби за боржником на праві приватної власності не зареєстровані.

Відповідно до довідки Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні.

30 грудня 2013 року державним виконавцем Шеремет Ю.М. боржнику направлено виклик до ДВС щодо сплати боргу за виконавчим провадженням або запропоновано надати підтверджуючі документи про сплату, однак поштовий конверт повернувся до ДВС з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання»( а.с.78-80).

У зв'язку з цим державним виконавцем було вжито заходи примусового виконання рішення. Так, в матеріалах справи є акти виходу виконавця за вищевказаною адресою боржника від 17 березня 2014 року та 22 квітня 2014 року, згідно яких встановлено, що двері ніхто не відкрив.

02 червня 2014 року державний виконавець органу державної виконавчої служби Дніпровського РУЮ м. Києві Шеремет Ю.М. звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, до виконання боржником своїх майнових зобов'язань покладених на неї рішенням суд.

Обгрунтовуючи подання, державний виконавець посилався на те, що боржник ухиляється від виконаннязобов'язань, покладених на неї рішенням суду, з часу відкриття виконавчого провадження на виклик до державного виконавця не з'явилася, під час виходу державного виконавця за місцем її проживання, двері до квартири не відчинила.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що боржник фактично ухиляється від добровільного виконання рішення суду, що є правовою підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, у процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно з ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 22 Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право у встановленому порядку вільно залишити територію України, крім випадків, встановлених законом.

Виїзд з України іноземця або особи без громадянства може бути за рішенням суду тимчасово відкладено до виконання ним майнових зобов'язань перед фізичними та юридичними особами в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

З матеріалів справи вбачається, що боржник ОСОБА_7 не є громадянином України, а є громадянином Латвії, що підтверджується копією паспорта та копією тимчасової посвідки на постійне проживання, а тому її права та обов'язки також визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (а.с.171, 172).

Відповідно до ст. 80 Закону України «Про виконавче провадження», під час виконання рішень щодо іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб, які відповідно проживають (перебувають) чи зареєстровані на території України або мають на території України власне майно, яким володіють самостійно або разом з іншими особами, застосовуються положення цього Закону.

У разі невиконання зазначеними в частині першій цієї статті особами рішень державний виконавець звертається до компетентних органів з поданням про заборону в'їзду в Україну чи видворення за межі України таких осіб відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Таким чином, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

За змістом п. 3 роз'яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізавного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» підставою для звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі ст. 377-1 ЦПК є доведення факту зловживання боржником процесуальними правами чи невиконання обов'язків, передбачених ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, у зв'язку з чим і здійснюється примусове виконання.

Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання. Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. Саме по собі невиконання боржником самостійно зобов'язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов'язаний: утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Задовольняючи подання державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що остання у встановлені законом строки не сплачує суми грошового зобов'язання, не з'являється за викликом державного виконавця для сплати боргу або надання підтверджуючих документів про сплату.

Разом з тим, саме по собі невиконання боржником рішення суду у добровільному порядку не свідчить про ухилення його від виконання зобов'язань, покладених на неї рішенням суду.

Звертаючись до суду з поданням, державним виконавцем не було доведено вчинення ОСОБА_1 дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов'язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Державним виконавцем на підтвердження факту ухилення боржника від виконання зобов'язання покладеного на нього рішенням суду надано наступні докази, а саме акти виходу державного виконавця за адресою боржника від 17 березня 2014 року та 22 квітня 2014 року та виклик державного виконавця від 30 грудня 2013 року (а.с. 78-82).

Проте вказані докази не можуть свідчити про умисне ухилення божника від виконання рішення суду, оскільки державним виконавцем не надано відомостей щодо отримання боржником вказаного виклику державного виконавця, а особа, яка не є повідомленою про покладені на неї обов'язки, не може вважатися такою, що ухиляється від їх виконання.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження, відсутні будь-які об'єктивні дані, що підтверджують обізнаність боржника про виконавче провадження.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», виїзд з України іноземця або особи без громадянства може бути за рішенням суду тимчасово відкладено до виконання ним майнових зобов'язань перед фізичними та юридичними особами в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з'ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п. 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції. Більше того Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року, як постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову у задоволенні подання.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року скасувати та постановити нову.

Відмовити у задоволенні старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Шеремет Ю.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: О.В. Борисова

А.А.Пікуль