АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

10 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»

на заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 31 травня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про розірвання договору та стягнення грошових коштів ,-

ВСТАНОВИЛА :

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31.05.2016 року даний позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 50 500,00 грн. та судовий збір в розмірі 1 102,40 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 21.07.2016 року ТОВ «Євролізинг Україна» відмовлено у перегляді заочного рішення.

В апеляційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна» ставиться питання про скасування заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Відповідач посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невірно надану оцінку доказам, зазначає, що висновки суду першої інстанціїї суперечать законодавству України та укладеному сторонами правочину, а отже рішення є незаконним. Посилається на безпідставне не урахування судом того, що сторони є вільними в укладенні договору, що усі істотні умови договору були погоджені ними, зокрема і відповідні лізингові платежі відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Вказує, що оскільки судом не було визнано недійсним пункт 12.1. договору, який передбачає порядок та наслідки розірвання правочину, підстави для стягнення коштів у суду були відсутні.

До суду апеляційної інстанції сторони не з'явилися, про час і місце проведення судового засідання були повідмлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові відправлення, долучені до справи ( а.с.114, 119). Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів важає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та представника відповідача.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів суд виходив з тих підстав, що умови оспорюваного договору не відповідають вимогам закону та беззаперечно є несправедливими, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Суд також вважав, що оскільки позивач звернулася до відповідача із заявою про розірвання договору, то він відповідно до ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» є розірваним.

Колегія суддів з такими висновками суду не погоджується з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 24.12.2015 року між ТОВ «Євролізинг України» (лізингодавець) та позивачем (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 002581 (з додатками), предметом якого є автомобіль марки Lada Grante. Відповідно до п.1.3. вказаного договору, лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 002581 від 24.12.2015 р., вартість предмету лізингу на дату підписання договору складає 6 496, 35 Євро, що в еквіваленті станом на дату підписання становить 178 000,00 грн., а авансовий внесок складає 50% від вартості предмета лізингу, тобто 3 248, 18 Євро, що в еквіваленті становить 89 000, 00 грн.. Відповідно до п. 8.1. договору, лізингові платежі розраховуються в євро на змінній основі та підлягають сплаті в гривнях за обмінним курсом Євро до гривні, чинним на робочий день виписки рахунку або квитанції на сплату платежу.

На виконання умов даного Договору позивачем, згідно квитанції № 112381096 від 24.12.2015 р. були внесені кошти в сумі 50 000,00 грн. на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» в якості авансового платежу (а.с.15).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Кожна сторінка вказаного договору була підписана позивачем, що не оспорювалося нею.

Відповідно до п. 17.1. Договору, підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Пунктами 17.5., 17.6. визначено, що клієнт своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами Договору, підтверджує свої прав ата обов'язки за Договором, підтверджує здатність набувати прав та обов'язків за договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Лізингоодержувач своїм підписом засвідчує, що послуга з фінансового лізингу, що надається за цим договором, обрана ним свідомо, без нав'язування з боку лізингодавця або його представників.

Позивач зазначала,що після ознайомлення з умовами договору нею було встановлено, що вартість автомобіля, зазначена у ньому, відрізняється від вартості, яка була повідомлена в усній розмові представником ТОВ «Євролізинг Україна» позивачу і саме це стало підставою для її звернення 03.02.2016 р. до відповідача із претензією про розірвання договору та повернення сплачених коштів (а.с.16), яка була отримана уповноваженою особою відповідача 26.02.0216 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.17).

Окрім того, позивач вважає умови, закріплені у Договорі, несправедливими, оскільки п. 12.1. порушує принцип добросовісності.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторні у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Пунктом 4.1. договору фінансового лізингу, що був укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Євролізинг Україна», лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодерждувачу не пізніше 120 (сто двадцять) робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - адміністративного платежу; - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6. ст. 9 даного договору. У разі затримки строку сплати авансового платежу (не враховуючи права лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), строк поставки Предмета лізингу може бути відповідно змінено.

Доказів на підтвердження сплати позивачкою повної суми авансового платежу та у зв'язку із цим наявності обов'язку відповідача передати предмет лізингу раніше до суду не надано і судом таких не встановлено.

Згідно з п. 12.1. Договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовий формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Позивачка звернулася до ТОВ «Євролізинг Україна» із претензією про розірвання договору та повернення сплачених коштів, а відтак, відповідно до ст. 651 ЦК України, воно можливе лише за згодою сторін.

Тому, враховуючи вищевказане, неможливо погодитися із висновками суду першої інстанції про те, що оскільки позивачка звернулася із заявою про розірвання договору, то відповідно до ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та п. 12.1. Договору, вказаний договір фінансового лізингу є розірваний, оскільки жодних відповідей щодо розірвання договору від відповідача нею не було отримано.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що договором фінансового лізингу, що був укладений між сторонами спору, була чітко визначено умову, за якої лізингоодержувач має право розірвати договір за власним бажанням, а саме неотримання транспортного засобу протягом 120 робочих днів після сплати адміністративного платежу, часткової або повної сплати авансового платежу. (п. 4.1., п. 12.1. Договору).

Із претензією про розірвання договору та повернення сплачених коштів ОСОБА_1 звернулася до відповідача 03.02.2016 р., тобто до спливу визначеного п.4.1. Договору строку передачі транспортного засобу лізингоодержувачу. Окрім того, позивачкою не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею були сплачені всі платежі, визначені у п.4.1. Договору.

Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до змісту договору фінансового лізингу, авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмету лізингу, розмір якого визначеного у додатку № 1 договору, сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавя, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. На авансовий платіж не нараховуються жодні проценти, повернення авансового платежу відбувається на умовах та у порядку передбаченими договором. А відтак, вказаний авансовий платіж відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Враховуючи ту обставину, що договір фінансового лізингу не був в установленому порядку розірваний, похідні вимоги про застосування наслідків розірвання договору шляхом стягнення із відповідача на користь позивача 50 500 грн. сплачених позивачем за цим договором задоволенню не підлягають.

Посилання суду першої інстанції на несправедливі умови договору відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» як на підставу для повернення коштів в розмірі 50 500,00 грн. є такими, що не грунтуються на нормах діючого законодавства з огляду на наступне.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Частиною 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі (ч. 9 ст. 18 вищевказаного Закону).

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 р. у справі №6-2766цс15.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 002581 від 24.12.2015 року, укладений між позивачем та ТОВ «Євролізинг Україна», нотаріально посвідчено не було.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Разом з тим, позивачка звернулася до суду із позовом про розірвання договору фінансового лізингу та стягнення з ТОВ «Євролізинг Україна» на її користь сплачених на виконання вказаного договору грошових коштів та не заявляла позовних вимог щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу чи його окремих пунктів та застосування наслідків недійсності вказаного правочину, а відтак нею було обрано невірний спосіб захисту своїх порушених прав.

А тому, враховуючи вищевикладене, підстави для часткового задоволення позовних вимог щодо повернення грошових коштів, сплачених на виконання договору фінансового лізингу у суду першої інстанції були відсутні.

Суд першої інстанції на вищенаведене уваги не звернув, не врахував висновки, викладені у постанові ВСУ, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а тому за викладених обставин, з підстав визначених ст.309 ЦПК України, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про відмову у задоволенні позовних вимог .

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307,309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу «Євролізинг Україна» задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 31 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту: у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про розірвання договору та стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 757/15621/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1510/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.