У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 13 грудня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЄвтушенко О.І., суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Кадєтової О.В., Мазур Л.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року, в с т а н о в и л а: У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року за ним визнано право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 (чоловік ОСОБА_8). 21 квітня 2016 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_9, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та відсутності документів, що підтверджували факт проживання спадкоємця однією сім'єю зі спадкодавцем. На підставі наведеного, просив суд встановити факт проживання його та ОСОБА_9 однією сім'єю, починаючи з лютого 2010 року по день його смерті, визнавши за ним право власності на 2/3 частини спірної квартири та земельної ділянки площею 0,1195 га за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_1) в порядку спадкування. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року, у задоволенні позову - відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_9, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Судом встановлено, що ОСОБА_8 є рідною тіткою ОСОБА_6 Відповідно до інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна КВ-2015 № 37091 від 05 листопада 2015 квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована на ім'я: ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на житло. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/3 частину вказаної квартири, яка належала ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_8 - ОСОБА_9, який є співвласником спірної квартири. 21 квітня 2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_9 Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 04 листопада 2016 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за померлим ОСОБА_9, оскільки ОСОБА_6 не надано документів на підтвердження факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем. За змістом ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Для правильного вирішення справи щодо встановлення права на спадщину в порядку четвертої черги підлягають встановленню факт проживання особи зі спадкодавцем не менше ніж 5 років до смерті спадкодавця, а також факт існування між ними відносин, які належать до сімейних. Як роз'яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набув права спадкування після смерті ОСОБА_9, оскільки не є членом сім'ї в розумінні ст. 3 СК України. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Зокрема згідно зі ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у вищевказаній Постанові Пленуму Верховного суду України та листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі: проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім'єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. При вирішенні спору, суд першої інстанції викладеного не врахував та, пославшись на перебування позивача у зареєстрованому шлюбі, дійшов передчасного висновку про недоведеність факту проживання позивача однією сім'єю з ОСОБА_9, при цьому залишив поза увагою, що наявність зареєстрованого шлюбу важливо лише для з'ясування факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, які перебувають у фактичних сімейних відносинах, і не має значення для інших випадків. Крім того, у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. Отже, норми чинного законодавства визначають, що для встановлення факту проживання зі спадкоємцем однією сім'єю має істотне значення факт відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в паспорті особи, що залишилось поза увагою суду першої інстанції. Крім того, суд першої інстанції, як на підставу відмови у задоволенні позову, послався на відсутність розпорядження ОСОБА_9 своїм майном на користь позивача на випадок смерті. Так, спадкування здійснюється за законом та на підставі заповіту. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Стаття 1234 ЦК України встановлює право на заповіт. Водночас жодні положення закону не зобов'язують особу складати заповіт. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. Отже наявність заповіту не є обов'язковою умовою для спадкування, у разі його відсутності спадкування відбувається у визначеній законом черговості. Відповідно до ч. 1 ст.1296 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. У разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно з'ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції викладеного не врахував, належним чином не встановив обставин, необхідних для правильного вирішення справи та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення без змін. За таких обставин, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.І. Євтушенко Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня О.В. Кадєтова Л.М. Мазур