Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Григоренко М.П.,Ковальчук Н.М..

секретар судового засідання:Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання права власності та визнання правочину недійсним.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання права власності та визнання правочину недійсним задоволено.

Встановлено факт, що має юридичне значення , а саме, що ОСОБА_3 проживав однією сім'єю з ОСОБА_2 в період з березня 1998 року по 01.01.2004 року та з липня 2012 року по 01.01.2014 року.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_1, виданий 23.12.2015 року Кузнецовським ГС УГМС, право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, нотаріально посвідчений Володимирецькою державною нотаріальною конторою, реєстровий НОМЕР_2.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач вважає його незаконним, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 16 січня 2015 року в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, про визнання співвласником будинку, визначення ? частки у праві спільної власності на будинок та визнання договору дарування будинку відмовлено за безпідставністю позовних вимог. Рішення набрало законної сили і є чинним.

14 серпня 2015 року ОСОБА_3 повторно звернувся до суду із аналогічною позовною заявою лише змінив предмет доказування, а саме збільшив період проживання однією сім'єю із відповідачем з березня 1998 року по 01 січня 2004 року та з липня 2012 року по 2014 рік включно і обставини щодо особистої його участі як члена сім'ї у зведенні будинку у цей період.

Ухвалою Володимирецького районного суду від 29 жовтня 2015 року справу за позовною заявою ОСОБА_3 про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання права власності та визнання правочину недійсним провадженням закрито з підстав п.2 ст.205 ЦПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 27 листопада 2015 року вказана ухвала скасована частково, лише в частині вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_3 однією сім'єю з ОСОБА_2 в період з березня 1998 року по 01 січня 2004 року та з липня 2012 року по 2014 рік і обставин щодо особистої участі ОСОБА_3 як члена сім'ї у зведенні будинку у цей період. Справу в цій частині направлено для продовження розгляду.

В решті ухвалу суду першої інстанції від 29 жовтня 2015 року залишено без зміни.

Таким чином, вказана ухвала суду першої інстанції в частині закриття провадження щодо інших позовних вимог набрала законної сили і є чинною.

Проте, суд першої інстанції цих обставин та вимог закону не врахував і безпідставно ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному об'ємі в тому числі і в закритій провадженням частині позовних вимог щодо визнання права власності та визнання правочину недійсним, які вже були предметом розгляду суду і з цього приводу є рішення суду та ухвала про закриття провадження які набрали законної сили постановлені по спору між тими ж сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.

Разом з тим, встановлюючи факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в період з березня 1998 року по 01 січня 2004 року та з липня 2012 року по 2014 рік та ведення спільного господарства суд виходив з його доведеності, що є підставою для визнання спірного будинку спільною власністю сторін, а також як на доказ підставності позовних вимог суд послався на покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та надані позивачем накладні та чеки на придбання будівельних матеріалів в період з 2000 по 2004 рік.

Проте погодитись з таким висновком апеляційний суд не може.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Рівненської області від 16 січня 2015 року встановлено, що ОСОБА_3 не доведено позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу у 1996 р. до 2012 року включно, оскільки належними та достовірними доказами вони не ствердженні.

Також цим рішенням суду встановлено, що в період будівництва спірного будинку сторони письмової угоди про створення спільної сумісної власності не укладали.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, в матеріалах даної цивільної справи відсутні належні та допустимі докази проживання сторін однією сім'єю в період з липня 2012 року по 2014 рік включно, оскільки сама по собі наявність у позивача оригіналів квитанцій та чеків про оплату комунальних послуг у спірному будинку не є такими.

В матеріалах справи також відсутні докази того, що сторони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, мали спільний сімейний бюджет, вели разом домашнє господарство, несли спільні фінансові витрати.

Не є належними та достатніми доказами, відповідно до положень ст..57-60 ЦПК України покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та надані позивачем накладні, чеки на придбання будівельних матеріалів в період з 2000 по 2004 рік, як доказ факту проживання сторін однією сім'єю, оскільки вказані покази є не конкретними щодо фактичних обставин у часі. А надані позивачем накладні, чеки на придбання будівельних матеріалів в період з 2000 по 2004 рік не свідчать про проживання сторін однією сім'єю та використання цих будівельних матеріалів для створення спільного майна.

Таким чином, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонам, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у встановленні факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 1998 року до 01 січня 2004 року, оскільки чинний на той час Кодекс про шлюб та сім'ю України містив імперативну норму про те, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану (ч. 2 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України), й відповідно встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах у період до 01 січня 2004 року не породжує жодних юридичних наслідків, від його встановлення не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Крім того, оскільки відсутні підстав для повторного вирішення та задоволення позову про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, набуте під час спільного проживання з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині вставлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між сторонами, оскільки відповідно до положень ст. 16 ЦК України, 258 ЦПК України, встановлення факту не є способом захисту цивільних прав, зокрема права власності.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм процесуального права та недоведеністю обставин, що мають значення для справи рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 липня 2016 року скасувати.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах в період з березня 1998 року по 01.01.2004 року та з липня 2012 року по 01.01.2014 року відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий :

Судді :