Єдиний унікальний номер 725/5279/15-ц
Номер провадження 2/725/1138/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2017 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року, із подальшим уточненням позовних вимог, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 1 225 370 грн. 79 коп., а також судові витрати по справі.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала на те, що 10 жовтня 2010 року вона на підставі розписки передала відповідачці грошові кошти в сумі 50 тис. дол. США, а відповідачка в свою чергу зобовязалася повернути отриманні кошти в строк до 10 квітня 2011 року, у звязку з чим вважає, що між ними виникли договірні відносини, що випливають із договору позики, що відповідно підтверджується складеною відповідачем розпискою.

Крім того, зазначала, що 21 листопада 2013 року відповідачка частково повернула їй суму боргу за договором позики в розмірі 5 тис. дол. США та між ними було погоджено новий строк повернення позики до 31 грудня 2013 року.

Разом з тим, у встановлений згідно розписки строк грошові кошти за договором відповідачка не повернула, а тому просила стягнути на її кристь залишок неповернутого боргу в розмірі 45 тис. доларів США, що станом на 15.02.2017 року еквівалентно 1 225 370,79 грн.

У судовому засіданні позивач пояснила, що поданий позов підтримує в повному обсязі й відповідно просила стягнути з відповідача суму позики в розмірі 45 тис. доларів США, що еквівентно 1225370 грн. 79 коп., а також судові витрати по справі. Також зазначила, що на підтвердження існування боргових зобовязань у відповідача перед нею є власноручно написана розписка, при написанні якої були присутні ОСОБА_3 та чоловік відповідачки. Також вказала про те, що відповідачем у листопаді 2013 року була частово повернута їй сума боргу в розмірі 5 тис. доларів США, про що нею у присутності відповідача у розписку внесено відповідний запис, а також продовжено строк повернення боргу. Крім того, звертала увагу суду на те, що вона із відповідачем мала довірливі відносини та неодноразово позичала їй кошти, які відповідач завжди їй повертала. Однак дану суму коштів не зважаючи на неодноразові звернення, так і не повернула.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, при цьому пояснила, що позивачем було надано відповідачем під розписку кошти в сумі 50 тис. доларів США, з яких відповідачем у листопаді 2013 року добровільно було повернуто лише 5 тис. доларів США. При цьому, у погоджені сторонами строки повернення усієї суми боргу, відповідачем кошти так і не були повернуті. При цьому, факт передачі коштів та отримання їх відповідачем підтверджено саме складеною власноручно ОСОБА_4 розпискою, який є борговим документом та знаходився у позивача.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги про стягнення з неї боргу за договором позики не визнала з підстав викладених у запереченнях. При цьому вказала на те, що нею добровільно були повернуті позивачу кошти та за її підрахунком сума неповрнутого боргу складає 8 тис. доларів США. Для повернення позивачу коштів нею було взято у банку кредит під іпотеку належного їй на праві власності будинку. Кошти вона позивачу повертала по мірі надання їй банком кредитних коштів, які переводила у валюту та педедавала позивачу. Будь-яких розписок про отрмання позивачем коштів в рахунок повернення боргу вона не отримувала, оскільки між ними існували довірдиві відносини. Крім того, в ході розгляду справи заперечила факт повернення позивачу у листопад 2013 року коштів в сумі 5 тис. доларів, оскільки в цей період її не було на території України, оскільки вона перебувала на заробітках в Росії та кошти повертати не могла. Вказувала також на те, що, на її думку, є підстави для застосування строку позовної давності, так, як позивачем надано суду боргову розписку, де зазначено, що суму в розмірі 50 тис. доларів США вона зобов'язалась повернути до 10 квітня 2011 року. До квітня 2011 року повернула частину коштів в розмірі 12 тис. долларів США , а в травні 2011 року ще 2 тис. доларів США, однак відповідних доказів на підтвердження цього немає. Крім того, з метою повернення залишку боргових коштів, відповідач оформила в АТ «Дельта Банк» іпотечний договір та отримала кредит в розмірі 287330,00 гривень. За період з 26.08.2011 року по 06.09.2011 року їй повернуто суму основного боргу в розмірі 286 000 гривень, що еквівалентно 35 884 долларів США. Таким чином, вважає, що перебіг строку позовної давності розпочато 07.09.2011 року, закінчено 07.09.2014 року. Водночас зазначила, що 21.11.2013 року не повертала позивачу борг в розмірі 5 тис. доларів США, так як з 06.09.2013 року по 29.03.2014 року проживала та працювала на території Російської Федерації, що підтверджено відміткою в закордонному паспорті. На її думку, позивач умисно внесла неправдиві відомості в розписку, так як мала намір перервати строк позовної давності та не вказала поважних причин пропуску цього строку.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, оскільки відповідачем повернуто кошти, які отримані від позивача під розписку, а також позивачем пропущено й строк звернення до суду із вказаним позовом.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що про заборгованість ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 дізналась на базарі. Їй саме зі слів позивача відомо, що відповідачем їй повернуто у листопаді 2013 року грошові кошти в розмірі 5 тис. доларів США. Безпосереднім свідком складання розписки та передачі коштів вона не була

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що в його присутності ОСОБА_4 під розписку отримала у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 50 тис. доларів США строком на 6 місяців, які повернула частково в розмірі 5 тис. доларів США. Із цієї суми коштів, 15 тис. доларів позивачу передав він, одгак будь-яких розписок на підтвердження вказаного у позивача він не отримував.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що був присутній при написанні боргової розписки на суму 50 тис. доларів США. Підтвердив, що дійсно у 2010 році отримали від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 35 тис. доларів США під відсотки на 6 місяців, при цьому зобов'язались в усній формі повернути 50 тис. доларів США, ця сума скдладається із суми боргу тавідсотків. Відповідач кошти повертав, однак при їх поверненні, ним було простроеено встановлений повернення коштів лише на 4 міс. Позивачем не надано відповідачу розписку про повернення грошових коштів, так як не повернуто грошових коштів за прострочення їх терміну повернення. Крім того, підтвердив, що в 2013 року ОСОБА_4 виїжджала в Російську Федерацію, звідки повернулась у березні 2014 року та у листопаді 2013 року не була присутня на території України та у м. Чернівці й відповідно кошти позивачу не повертала.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що з початку вересня 2013 року по кінець березня 2014 року ОСОБА_4 на території садівничого товариства не проживала.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень письмові докази, приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Крім того, відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір способу захисту своїх прав покладається на позивача.

Судом встановлено, що 10.10.2010 року ОСОБА_4 власноручно написала розписку, за умовами якої отримала у позику від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50 000 дол. США та зобовязувалася їх повернути у строк до 10.04.2011 року, що підтверджено оригіналом розписки, наданим позивачем на підтвердження своїх вимог (а.с. 51). При цьому, факт написання даної розписки відповідачем не оспорюється, а лише оспорюється факт повернення грошових коштів в сумі 5 000 долларів США 21.11.2013 року.

Так, ч.ч. 1, 2 п.1 ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зокрема, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оцінюючи договір позики, суд приймає до уваги те, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Таким чином, власноручно написана відповідачем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Крім того, також слід зазначити, що за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16), які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, ураховуючи вищевказане, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів.

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач ОСОБА_1 посилалася як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики на розписку від 10 жовтня 2010 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи й відповідно відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано факт написання даної розписки та факт отримання на її підставі грошових коштів у позику, а отже оцінюючи дану боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики.

При цьому, зі змісту розписки убачається, що вона містить підпис вчинений від імені ОСОБА_4 про отримання нею 50 000 доларів США позики із зобов'язанням повернути борг до 10.04.2011 року. Крім того, 21.11.2013 року ОСОБА_1 здійснено запис про одержання від ОСОБА_9 грошових коштів в розмірір 5 000 долларів США та продовження терміну погашення боргових зобов'язань відповідача до 31.12.2013 року.

За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобовязань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

При цьому, згідно із вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести факт повернення грошових коштів за договором позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Більше того, як передбачено ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Крім того, відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження повернення суми боргу згідно вищевказаної розписик відповідачем суду не надано й відповідно на думку суду відповідачем у встановлені у розписці строки боргові зобовязання щодо повернення суми боргу за договром позики не виконано, що свідчить про обгрунтованість вимог позивача в частині наявності підстав для стягнення з відповідача боргу за договром позики.

Щодо доводів відповідача в тій частині, що сума боргу нею була повернута за рахунок коштів, отриманих у кредит за договром кредиту від 26.08.2011 року, то дані довди є безпідставними, оскільки зі змісту договору іпотеки, який наявний в матеріалах справи, не убачається даних про те, що кредит отримано саме для погашення інших грошових зобов`язань.

Таким чином, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку, що позивачем доведено факт надання грошових коштів за договором позики й відповідно факт невиконання відповідачем за договором позики своїх доргових зобовязань, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому, зі змісту розписки убачається, що вона містить підпис вчинений від імені ОСОБА_4 про отримання нею 50 000 доларів США позики із зобов'язанням повернути борг до 10.04.2011 року. Крім того, 21.11.2013 року ОСОБА_1 здійснено запис про одержання від ОСОБА_9 грошових коштів в розмірір 5 000 долларів США та продовження терміну погашення боргових зобов'язань відповідача до 31.12.2013 року.

Однак, заперечуючи факт повернення грошових коштів в розмірі 5 000 долларів США, відповідач зазначила, що з 06.09.2013 року по 29.03.2014 року проживала на території Російської Федерації та з жовтня 2013 року по 26 березня 2014 року працювала ТзОВ «Російський рибний дім», що підтверджено відміткою в закордонному паспорті відносно перетину кордону через Республіку Білорусь, витягом з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» та листом ОСОБА_10, генерального директора ТзОВ «Російський рибний дім» (а.с. 129).

Крім того, факт працевлаштування у ТзОВ «Російський Рибний Дім» в період з 06.09.2013 року по 29.03.2014 року підтверджено відповідною довідкою, яка наявна в матеріалах справи.

До того ж, як вставнолено судом та підтверджено позивачем, у боргову розписку відомості про повернення відповідачем грошових коштів в розмірі 5 тис. доларів США та продовження термінів погашення заборгованості до 31.12.2013 року внесено саме позивачем й відповідно підпис відповідача , яка б пітверджувала факт повернення коштів та продовження строків повернення грошових коштів у розписці відсутній.

За таких обставин, доводи ОСОБА_1 про повернення частини боргу та продовження термінів погашення боргового зобов'язання до 31.12.2013 року, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки долучена позивачем до матеріалів справи розписка не підтверджує факт продовження терміну погашення заборгованості, так як судом встановлено, що відповідач в цей час знаходилась закордоном, а тому суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку, що строк виконання зобовязань відповідача настав саме з 10.04.2011 року, а отже перебіг позовної давності почався саме з цієї дати (дня, коли у кредитора виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання), однак до суду позивач як кредитор звернувся 15.09.2015 року, тобто із пропуском встановленого трирічного строку та відповідно відповідач заявив про застосування позовної давності.

Таким чином, доводи позивача про те, що вчинення відповідачем у листопаді 2013 року дій щодо часткового погашення суми боргу, про що позивачем власноручно вчинено відповідний запис в борговому документі, що свідчить про переривання перебігу строку позовної давності й відповідно нею не пропущено визначений статтею 257 ЦК України строк звернення до суду з даним позовом є безпідставними та не доведеними належними доказами, а також спростовано наданими відповідачем доказами про неможливість повернення у листопаді 2013 року суми боргу, через перебування за межами України. При цьому, даний запис у розписці вчинено безпосередньо позивачем та підписів відповідача щодо погодження із ним у розписці відсутні.

Щодо пояснень свідків, які вказували про те, що у 2013 року, у тому числі листопаді 2013 року відповідач була у м. Чернівці, то дані покази свідків спростовуються відомостями з Державної прикордонної служби щодо періодів перетинання відповідачем державного кордону України та відмітками у її закордонному паспорті, а також довідкою роботодавця.

Таким чином, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову у звязку із пропуском позивачем строку звернення до суду, про застосування наслідків якого відповідач відповідно до статті 267 ЦК України заявив відповідне клопотання до ухвалення судом рішення по суті спору.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України відшкодуванню позивачу не підлягають.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 192, 215, 256, 257, 267, 526, 530, 533, 625, 626, 627, 638, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 224, 212-215, 218, 294, 349, 360-7 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало