Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з Державної казначейської служби України на свою користь 3 080 306 грн, з яких: 488 000 - неотримана заробітна плата, яка з урахуванням індексу інфляції складає 609 512 грн; 8 000 грн - вартість вилученого під час обшуку майна; 50 000 грн - витрати на правову допомогу, з урахуванням індексу інфляції - 62 450 грн; 500 000 грн - конфісковані грошові кошти, з урахуванням індексу інфляції - 624 500 грн, 1 775 844 грн на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2013 року було скасовано постанову Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2012 року про відмову в задоволенні його заяви про звільнення від відбування покарання у зв'язку із закінченням строків давності й звільнено його від відбування покарання, призначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2006 року, та закрито провадження у справі, запобіжний захід тримання під вартою скасовано й звільненого його із зали суду.

Посилаючись на те, що через незаконні рішення суду його 1857 днів утримували в місцях позбавлення волі, він був незаконно позбавлений волі з 09 вересня 2008 року (з моменту набрання вироком законної сили) по 10 вересня 2013 року (до моменту звільнення). Весь цей час він був позбавлений конституційного права на свободу та особисту недоторканість, що завдало йому значних матеріальних збитків та моральних страждань, просив позов задовольнити.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявники, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2006 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 263, ч. ч. 2, 3 ст. 358 КК України та призначено покарання: за ч. 2 ст. 358 КК України - один рік позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК України - два роки позбавлення волі; за ч. 3 ст. 358 КК України - шість місяців арешту.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності за ч. 1 ст. 263, ч. ч. 2, 3 ст. 358 КК України, ОСОБА_3 звільнено від призначеного покарання. За ч. 4 ст. 190 КК України призначено покарання у вигляді восьми років позбавлення з конфіскацією майна.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 09 вересня 2008 року вказаний вирок в частині призначеного покарання залишено без змін.

У грудні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області в порядку ст. 405-1 КПК України із заявою про звільнення його на підставі ст. 74 КК України від призначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2006 року покарання за діяння, караність якого усунуто ч. 4 ст. 48 КК України (у редакції 1960 року), у зв'язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності на час набрання вироком законної сили.

Така заява ОСОБА_3 розглядалася неодноразово, постановою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2012 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2013 року вказану постанову міськрайонного суду скасовано, заяву ОСОБА_3 задоволено, на підставі ст. 48 КК України (у редакції 1960 року) у зв'язку із закінченням строків давності звільнено ОСОБА_3 від відбування покарання, призначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2006 року, та закрито провадження у справі, запобіжний захід ОСОБА_3 - тримання під вартою скасовано, звільнено його з-під варти в залі суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 було звільнено від відбування покарання та закрито провадження у справі з нереабілітуючих підстав, а отже відсутні правові підстави для задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підставою для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 є обставини, які встановлені ухвалою апеляційного суду Хмельницької області, а саме: порушення вимог закону при вирішенні питання щодо звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання, а отже наявні правові підстави для застосування ч. 1 ст. 1173 ЦК України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК Українишкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Пунктом 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення - виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 11 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

За правилами ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначено ст. 13 цього Закону.

Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»виникає в особи у випадку повної реабілітації.

Як вбачається з матеріалів справи, відносно позивача не приймались рішення, передбачені п. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2013 року встановлено, що відповідно до вимог ст. 48 КК України (в редакції 1960 року) особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину минуло десять років, за який згідно з законом може бути призначено більш суворе покарання, ніж позбавлення волі строком на п'ять років (п. 4 ч. 1 ст. 48 КК України).

Також встановлено, що перебіг давності з дня вчинення злочину ОСОБА_3 у вересні 1994 року переривався у 1998 році, і з часу його вчинення пройшло п'ятнадцять років. Отже, є підстави для застосування до останнього п. 4 ч. 1 ст. 48 КК України (в редакції 1960 року).

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд на вищевказане уваги не звернув, не врахував, що ОСОБА_3 було звільнено від відбування покарання та закрито провадження у справі з нереабілітуючих підстав, тобто тих, які не знімають підозру, але звільняють від кримінальної відповідальності у зв'язку із чим дійшов помилково висновку про часткове задоволення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, врахувавши висновки та мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року, правильно виходив з того, що звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 48 КК України не зачіпає суть вироку та не погіршує становище засудженого, не змінює обсяг обвинувачення, не стосується недоліків вироку в частині кваліфікації злочину та призначення покарання, а отже відсутні підстави, які б давали позивачу право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

З огляду на вищевикладене рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим і відповідно до положень ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року скасувати, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська