Справа №: 272/1287/16-ц
Провадження № 2/272/92/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року

Андрушівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої - судді - Чуб І.А.

з участю : секретаря Яцюк В.С.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Андрушівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: м.Андрушівка, вул.Житомирська, 26, який належить йому згідно договору дарування. В липні місяці 2013 року він зареєстрував у будинку відповідача ОСОБА_2. Позивач не може розпорядитися майном, тому відповідно до ст. 391 ЦК України вимагає усунути перешкоди в користуванні житлом. Починаючи з липня 2016 року позивач неодноразово просив відповідачку знятися з обліку в будинку, але вимоги позивача не привели до належного результату. Відповідач колишня дружина його сина, на даний час не є членом його сім`ї, понад рік у будинку не проживає та не користується ним. Позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком № 26 по вул. Житомирська в м.Андрушівка, Житомирської області.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідач колишня дружина його сина, коли проживала з сином він зареєстрував її у спірному будинку, вони користувалися деякий час земельною ділянкою та будинком. Однак декілька років відповідач не користується спірним будинком, вона переїхала на проживання до м.Житомир. Він є власником будинку та не може в повному обсязі розпорядитися правами власника, вважав, що відповідач втратила право користування будинком, так як не проживає в ньому, а лише залишається зареєстрованою, що впливає також на можливість оформлення ним субсидії на комунальні послуги. Просив вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вона була дружиною сина позивача, в липні 2013 року позивач зареєстрував її у будинку по вул. Житомирській, 26, в м.Андрушівка, деякий час вони з чоловіком користувалися будинком та земельною ділянкою та вже більше року вона відсутня за місцем реєстрації. В червні 2016 року шлюб із сином позивача було розірвано, ще раніше вона з дітьми переїхала проживати в м.Житомир. Просила в задоволенні вимог відмовити, так як у неї немає іншого житла куди вона могла б зареєструватися.

В ході судового розгляду судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 згідно договору дарування від 19.03.2012 року належить житловий будинок за № 26 по вул. Житомирська в м.Андрушівка, Житомирської області та земельна ділянка площею 0,1 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.7,36). Із рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 30.06.2016 року видно, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано та стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходів) (а.с. 35). Із копії паспорта відповідача табудинкової книги видно, що ОСОБА_2 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 12.07.2013 року (а.с.8-10, 33-34).

Із пояснень сторін встановлено, що відповідач дійсно з 12 липня 2013 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, однак за даною адресою декілька років не проживає та не користується ні будинком ні земельною ділянкою. На даний час вона разом з дітьми проживає в м.Житомирі, наміру проживати та користуватися спірним житлом не має.

Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які повідомили суду, що проживають по сусідству та по вул. Житомирській, 26 в м.Андрушівка останні декілька років бачили лише позивача, відповідач за вказаною адресою більше року відсутня та не користується вказаним будинком.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 № 5 - ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Відповідно до п. 39 вищевказаної постанови - члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Враховуючи наведене, суд вважає, що в даних правовідносинах застосуванню підлягає ст. 405 ЦК України, оскільки позивач є власником житла, а не ст. 107 ЖК України на яку посилається у позові позивач, оскільки дана норма регулює правовідносини, які виникають у сторін з приводу спорів про визнання особи втратившим право на житло, яке відноситься до державного чи комунального житлового фонду і нормою даної статті передбачені конкретні умови за якими зберігається право особи на житло.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню, оскільки відповідач не проживає та не користується спірним житлом понад рік, не є членом сім'ї позивача, інших домовленостей між сторонами щодо користування житлом не було, тому відповідач підлягає визнанню такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 294 ЦПК України, ст. ст. 386, 391, 405 ЦК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: м.Андрушівка, вул. Житомирська, 26, Житомирської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Андрушівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя:ОСОБА_6