Справа № 686/1178/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2017 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі судового засідання Ніколайчук А.В. за участю учасників процесу

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Хмельницького цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнанння права особистої приватної власності на квартиру, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення без надання іншого житла та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири.

В С Т А Н О В И В :

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернулася ОСОБА_1 з вказаним позовом в якому, з урахуванням поданої під час судового розгляду справи заяви про уточнення та збільшення позовних вимог, зазначила, що відповідно до свідоцтва про право особистої приватної власності від 10.11.2001 року вона є одноособовим власником квартири №90 в житловому будинку №8 по вул. Перемоги у м. Хмельницький. Вказану квартиру вона набула у звязку з участю її матері ОСОБА_3 у житлово-будівельному кооперативі (ЖБК-118), яка повністю сплатила усі внески за пай у будівництві багатоквартирного будинку №8 по вул. Перемоги у м. Хмельницький, та передачею їй безоплатно права на належне останній паєнагромадження у цьому кооперативі. Така передача цих прав відбулася під час проведення Загальних зборів ЖБК-118 від 02.08.2001 року. Згодом, будучи вже членом вказаного кооперативу вона і зареєструвала своє право власності на цю квартиру. Також зазначила, що 20 січня 1996 року між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який розірвано 23.11.2016 року. Зазначила, що оскільки пай в ЖБК-118 був повністю сплачений її батьками, які безоплатно відступили таке свої право їй, а також того, що участі у сплаті пайових внесків з будівництва спірної квартири ОСОБА_2 не приймав, вказана квартира є її особистою власністю. Як член її сім`ї ОСОБА_2 був зареєстрований у належній їй квартирі. Оскільки після розірвання шлюбу відповідач перестав бути членом її сім`ї, він втратив право користування нею. Також просила врахувати, що після припинення фактичних шлюбних відносин, їх спільне проживання в цій квартирі стало неможливим, а ОСОБА_2 став чинити перешкоди у користуванні належною їй квартирою та не пускає її до цього помешкання. У зв`язку з цим, вона не може користуватися належним їй житлом та вимушена проживати у своїх родичів. Крім того, відповідач не визнає її особистого права на спірну квартиру, вважає її спільним сімейним майном подружжя. За таких обставин, посилаючись на те, що відповідач не визнає її права особистої власності на спірну квартиру, порушує її право власності на це майно, перешкоджає користуватися та розпоряджатися ним, просила суд визнати за нею право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №90 у будинку №8 по вул. Перемоги у м. Хмельницькому та усунути перешкоди у користуванні належною їй квартирою №90 у будинку №8 по вул. Перемоги у м. Хмельницькому шляхом виселення ОСОБА_2 з вказаного помешкання без надання іншого житла.

Відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на квартиру та визнання права власності.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10.04.2017 року вказаний зустрічний позов був прийнятий до провадження та об`єднаний з первісним позовом в одне провадження.

В своєму позові ОСОБА_2 зазначив, що в період з 20.01.1996 року по 06.12.2016 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 Квартира АДРЕСА_1 була ними набута у шлюбі, а отже є їх спільною сумісною власністю. Вказана квартира була набута ними внаслідок переуступки матір`ю ОСОБА_1, права на пай у ЖБК-118. На час отримання квартири і оформлення права власності на неї членом кооперативу була саме його колишня дружина ОСОБА_1, а не її мати. Крім того, просив врахувати, що у спірній квартирі він був зареєстрований і проживав як член сім`ї позивачки; жодних перешкод у користуванні квартирою останній він не чинить, а отже і підстав для його виселення зі спірного помешкання не має. За таких обставин просив суд визнати частково недійсним Свідоцтво про право особистої власності на квартиру №90, що по вул. Перемоги 8 у м. Хмельницькому, видане Хмельницьким БТІ 10.11.2001 року на ім`я ОСОБА_1; визнати за ним право спільної власності на ? частину квартири №90, що по вул. Перемоги, 8 у м. Хмельницькому.

Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Встановлено, що 20 січня 1996 року між сторонами був укладений шлюб, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 листопада 2016 року був розірваний.

Також встановлено, що рішенням загальних зборів житлово-будівельного кооперативу 118 від 02 серпня 2001 року була задоволена заява члена данного кооперативу ОСОБА_4 та надано згоду на передачу останньою належного їй паю у даному кооперативі її дочці ОСОБА_1, а також прийнято ОСОБА_1 у члени ЖБК-118.

У зв`язку з повною виплатою пайових внесків на будівництво квартири у вказаному кооперативі, ЖБК-118 ОСОБА_1 була видана довідка №75 від 25.10.2001 року про повну сплату останньою вартості квартири АДРЕСА_2, загальною площею 50,6 кв.м., яка станом на 01.01.2001 рік склала 23 943,92 грн.

На підставі вказаної довідки департаментом житлово-будівельного господарства виконавчого комітету Хмельницької міської ради 10 листопада 2001 року було видано свідоцтво про право особистої власності на квартиру, яким посвідчено право особистої власності ОСОБА_1 на двокімнатну квартиру №90, яка розташована у буд.8 по вул. Перемоги в м. Хмельницькому.

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Положеннями ст.16, ч.1 ст.17 ЗУ «Про власність» ( в редакції, яка діяла на час виникнення спріних правовідносин) визначалося, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Крім того, у п. 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз'яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до п.31 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу (затвердженого ОСОБА_5 Міністрів УРСР №186 від 30.04.1985 року член житлово-будівельного кооперативу має право за згодою загальних зборів членів кооперативу передати свій пай будь-кому з постійно проживаючих з ним членів сім'ї, які досягли вісімнадцятирічного віку або одружилися чи влаштувалися на роботу в передбачених законом випадках до досягнення зазначеного віку. Пай, який є спільною власністю подружжя, може бути переданий тільки при наявності згоди іншого з подружжя. Особа, якій член кооперативу передав пай, користується перевагою перед усіма іншими особами на вступ до цього кооперативу.

Як встановлено з матеріалів справи першочергово членом ЖБК-118 була мати позивачки ОСОБА_4 У подальшому 02.08.2001 року ОСОБА_4 відмовилася від свого паю у ЖБК-118 на користь ОСОБА_1 Вказана відмова була прийнята на загальних зборах кооперативу та ОСОБА_1 прийнято до його членів.

При цьому, згідно представлених доказів (квитанцій про внесення коштів, акту приймання виконаних робіт) станом на час відмови ОСОБА_4 від свого паю, останньою було внесено до кооперативу 6050 гривень пайових внесків.

Решта суми вартості спірної квартири у розмірі 17893,92 гривень (23943,92 6050,00) була виплачена ОСОБА_1, як членом ЖБК-118, під час перебування у шлюбі з відповідачем. При цьому жодних належних і допустимих доказів того, що вказана сума була внесена ОСОБА_1 за особисті кошти нею суду не представлено і в матеріалах справи не міститься.

За таких обставин суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що на час передачі ОСОБА_4 їй паю, останньою були повністю внесені пайові внески за спірну квартиру, оскільки такі доводи нічим не підтверджені та спростовуються матеріалами справи. До того ж суд звертає свою увагу на те, що відповідно до положень ст.22 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу пайові внески, сплачені членом кооперативу в рахунок вартості квартири, є коштами кооперативу.

З огляду на викладене, квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністью сторін як подружжя, оскільки була набута ним в період шлюбу та за спільні кошти сторін.

Отже, виходячи з рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності (ст.28 КпШС), слід визнати, що частка ОСОБА_2 у праві власності на АДРЕСА_4, становить ? частину. Решта ? частина спірної квартири належить ОСОБА_1

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею право особистої власності на спірну квартиру є безпідставними та задоволенню не підлягають, а позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири слід задовольнити.

Вимоги позивача ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача із спірної квартири та визнання останнього таким, що втратив право користування цим житлом задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічні положення містять і приписи ст. 150 ЖК України.

Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Підстави для виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення визначені у ст.116 ЖК України. Так, відповідно до частини першої вказаної статті, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних належних і допустимих доказів, на підтвердження обставин, передбачених ст.116 ЖК України, які б давали підстави для прийняття рішення про виселення відповідача із належного йому житла позивачем не представлено.

Також є безпідставними і доводи позивача про те, що з часу розлучення відповідач втратив право користування спірним житлом, оскільки як встановлено з матеріалів справи останній є власником ? частини спірної квартири та відповідно має право проживати у ній незалежно від перебування у шлюбі з позивачкою.

Стосовно вимог ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_5, яке видане 10.11.2001 року на ім`я ОСОБА_1 суд зазначає, що захистом його прав є визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири, яке і буде підставою для реєстрації за ним відповідного права. За таких обставин підстав для визнання частково недійсним Свідоцтва про право особистої власності на зазначену квартиру, не має.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 1265,00 гривень.

Керуючись.ст.10,60, 209, 212-213 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнанння права особистої приватної власності на квартиру, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення без надання іншого житла відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири №90, що знаходиться по вул. Перемоги, 8 в м. Хмельницькому та належить на праві власності ОСОБА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1265 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду 05 грудня 2017 року.

Суддя С. Стефанишин