Справа № 161/6609/16-ц
Провадження № 2/161/576/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Олексюка А.В.,

при секретарі - Маковецькій Т.М.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки, -

В С Т А Н О В И В :

20.05.2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.01.2016 року він уклав з ОСОБА_4 договір позики, згідно якого остання отримала грошові кошти в розмірі 14440000 грн., що еквівалентно станом на день укладення договору за комерційним курсом євро до гривні (100 євро - 2888,00 грн.) становило 500000,00 євро, які зобов'язувалась повернути до 07.02.2016 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно якого останній зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання частини зобов'язань ОСОБА_4 в розмірі 1000,00 грн.

Проте, до цього часу відповідачі взятих зобов'язань не виконали.

Позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів в його користь грошові кошти в розмірі - 1000,00 грн., стягнути з ОСОБА_4 в його користь грошові кошти за договором позики в розмірі 14440000 грн., що еквівалентно 500000,00 євро, а також штрафні санкції в сумі 2367507,40 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідачів в його користь понесені витрати по сплаті судового збору.

08.12.2016 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

Позов обґрунтовує тим, що 28.01.2016 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та нею з іншої, було підписано договір позики, згідно якого вона нібито позичила у ОСОБА_3 14400000,00 грн., що на момент підписання договору було еквівалентно 500000,00 євро.

Вказує, що даний договір позики був підписаний сторонами без наміру створити юридичні наслідки, так як ОСОБА_3 не мав наміру та не передавав жодних коштів на виконання договору. Заздалегідь знаючи, що договір позики не буде виконуватись і за ним не будуть передаватись у борг кошти, а також ОСОБА_4 не мала на меті отримувати будь-які кошти в позику та жодних дій для виконання договору позики не вчиняла. Даний договір ОСОБА_4 було підписано лише на прохання ОСОБА_3, необхідність укладення якого він пояснював тим, що за допомогою нього зможе підтвердити своє матеріальне становище у інших судових справах.

Просить суд, визнати недійсним договір позики, укладений між нею та ОСОБА_3 у наслідок його фіктивності.

Ухвалою суду від 20.12.2016 року об'єднано в одне провадження цивільну справу № 161/6609/16-ц, провадження № 2/161/2708/16 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та цивільну справу № 161/16551/16-ц, провадження № 2/161/5315/16 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, надати єдиний номер справи №161/6609/16-ц, провадження № 2/161/2708/16.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав в ній зазначених. Просив суд позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити. В задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики просив відмовити, за безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні за безпідставністю вимог. Позов ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики підтримав та просив суд задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, проте належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив.

Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача ОСОБА_5 за наявними матеріалами справи.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики слід відмовити. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики слід задовольнити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом при розгляді справи встановлено, що позивачем стверджується, що згідно договору позики, укладеного 28.01.2016 року він передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 14440000 грн., що еквівалентно станом на день укладення договору за комерційним курсом євро до гривні (100 євро - 2888,00 грн.) становило 500000,00 євро, які остання зобов'язувалась повернути до 07.02.2016 року (а.с. 4).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Крім того, 28.01.2016 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір поруки (а.с. 5)

Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Згідно п. 1.1 договору поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання частини зобов'язань ОСОБА_4 в розмірі визначеному п. 2.1 договору (а.с. 5).

П. 2.1. договору визначено розмір відповідальності поручителя перед кредитором за неналежне виконання боржником зобов'язань - 1000,00 грн. (а.с. 5).

Так, звертаючись до суду ОСОБА_4 з позовом, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що договір комісії є недійсним із підстав фіктивності, оскільки сторони вчинили його без наміру створити правові наслідки, для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені договором, сторонами не було вчинено жодних дій на виконання даного правочину. Необхідність укладення договору позики ОСОБА_3 пояснював тим, що за його допомогою зможе підтвердити своє матеріальне становище у інших судових справах.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судового рішення Верховного Суду України.

Аналогічне положення міститься й у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У справі, що розглядається, судом встановлено, що позивач у зв'язку з скрутним матеріальним становищем не міг виконати взяті на себе зобов'язання за цим договором щодо передачі грошових коштів в розмірі 14440000,00 грн., а відповідач не мала наміру отримувати дані кошти та вчиняти дії щодо виконання даного договору. Таким чином, оспорюваний правочин вчинявся для виду, сторони заздалегідь знали, що договір позики не буде виконаний, тобто укладався фіктивно.

Разом з тим, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_4 підтвердили той факт, що матеріальне становище ОСОБА_4 після укладення договору позики не змінилось, будь-якого майна нею не було прибано.

Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, пояснила суду, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звертались до неї з метою нотаріального посвідчення договору позики, проте даний договір нею не був посвідчений, оскільки обумовлена сторонами сума коштів для передачі позичальнику у ОСОБА_3 була відсутня. Крім того, після того, як ОСОБА_3 було озвучено вартість послуг за оформлення договору позики, останній відмовився від його нотаріального оформлення у зв'язку з значною вартістю послуг та відсутністю у нього коштів на їх оплату.

Також, суд вважає, що однією з підстав недійсності оспорюваного правочину, є той факт, що виконання зобов'язання ОСОБА_4 забепечено договором поруки, укладеним між ОСОБА_3 та поручителем ОСОБА_5, з яким вона взагалі незнайома, та що не було спростовано останнім.

За таких обставин суд приходить до висновку, що оспорюваний договір позики укладався без наміру створити правові наслідки та має ознаки фіктивного правочину.

Отже, враховуючи вищенаведне, суд прийшов до висновку, що слід визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 28.01.2016 року, а в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 58, 60, 84, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 234, 526, 527, 553, 554, 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного Кодексу України суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики задовольнити. Визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 28.01.2016 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят однієї) гривні 20 коп. понесених та документально підтверджених витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк