Справа №487/4804/16-ц 14.12.2017 14.12.2017 14.12.2017
Провадження №22-ц/784/2460/17
Справа № 487/4804/16-ц
Провадження № 22-ц/784/2460/17 Головуючий по 1 інстанції Семенова Л.М.
Категорія 48 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

14 грудня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: - позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2017 року ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини,

встановила:

26 вересня 2016 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання їх неповнолітньої дитини сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею та стягнення аліментів на утримання сина.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2017 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів (а.с.143).

Ухвалою цього ж суду від 10 травня 2017 року залучено до участі в справі, як третю особу, Службу у справах дітей адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради.

31 травня 2017 року справа передана до Жовтневого районного суду Миколаївської області для розгляду за підсудністю.

В обґрунтування позову позивач вказувала, що з ОСОБА_4 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2001 року по 2008 рік. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З початку 2016 року відповідач перестав утримувати дитину та, після розірвання шлюбу, згоди щодо місця проживання сина між ними не досягнуто.

В 2012 році вона погодилась надати дозвіл на виїзд дитини до Канади під моральним тиском відповідача та заради надання їх синові кращої медичної допомоги, проте в той же день відкликала свою згоду.

З 2012 року їх з відповідачем син мешкає в Канаді разом з батьком. Натомість згоди щодо цього досягнуто не було, син бажає проживати з нею та вона також бажає аби дитина повернулась додому.

Посилаючись на викладене, позивач просила про задоволення позову.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

-2-

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з 23 листопада 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2008 року, яке набрало законної сили, шлюб розірвано (а.с.8-11). З 2009 року ОСОБА_6 встановлена інвалідність, дата переогляду 15 травня 2014 року (а.с. 70-78).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2007 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача на утримання їх сина ОСОБА_6 аліменти в розмірі 450 грн., щомісяця, до повноліття дитини (а.с.35).

10 червня 2014 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_8, та взяла його прізвище ОСОБА_8 (а.с.12).

З довідки форми 3 №1636 від 30 серпня 2016 року, виданої ТОВ «Лески М», слідує, що ОСОБА_6 з народження, з правом на площу, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_7 від 11 лютого 2009 року, позивач не заперечувала проти виїзду ОСОБА_4 за кордон до Канади на постійне місце проживання, зазначивши, що не має до нього матеріальних претензій, у тому числі з аліментних виплат (а.с.57-58). 03 листопада 2011 року позивач підписала нотаріально засвідчену заяву про її згоду з питання виїзду з України ОСОБА_4 та їх сина ОСОБА_6 на постійне місце проживання за кордон до Канади. Аналогічну заяву позивачем підписано 25 квітня 2012 року. Того ж дня, ОСОБА_4 склав нотаріально посвідчену заяву про зобовязання повернути сина в України до 01 вересня 2012 року (а.с. 59-60, 81). 25 квітня 2012 року ОСОБА_7 відкликала свою згоду на виїзд сина сторін за кордон (а.с. 80).

Тільки в серпні 2016 року позивач звернулась до поліції з приводу незаконного вивезення відповідачем їх сина до Канади (а.с. 82-85).

З матеріалів справи вбачається, що на письмове звернення ОСОБА_2 до організації по захисту прав дітей в Канаді від 27 вересня 2013 року надане письмове свідчення неповнолітнього ОСОБА_6 під присягою (документи легалізовані Генеральним консульством України в м. Торонто, Канаді), про те, що останній має зареєстроване місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3, але в сучасному знаходиться в Канаді, проживає зі своїм батьком. Вказував, що його мати проживає в Україні, батьки розлучені. За його бажанням, мати заявляла, що не заперечує забрати його за кордон. До Канади він прибув із батьком влітку 2012 року, мав проблеми зі здоров'ям та мав надію на медичну допомогу лікарів Канади. В 2013 році йому проведено операцію після чого його здоров'я покращилось. В Канаді він мешкає із батьком, його приятелькою ОСОБА_9 та її сином, його однолітком, з якими має добрі стосунки. З матірю він підтримує зв'язок, спілкується часто. Бажає її відвідувати, але бажає надалі проживати із батьком та рости в Канаді, де почувається краще.

-3-

З письмових свідчень під присягою ОСОБА_4 слідує, що останній мешкає в Канаді, має добрий заробіток, може утримувати себе та осіб, які із ним мешкають. З 2012 року син мешкає разом із ним у Канаді та позивач заявила, що не заперечує проти цього. Стан здоров'я сина був незадовільний та він мав надію на його краще лікування у Канаді, де йому зроблено операцію та син потребує подальшого медичного догляду. Вони мешкають разом з його приятелькою ОСОБА_9, яка також має сина однолітка, та їх діти мають між собою добрі стосунки. До дітей ОСОБА_9 О, ставиться однаково добре, доглядає та опікується ними. Син висловлював йому своє бажання відвідати мати, але надалі бажає проживати у Канаді (а.с. 51-56).

В своїй заяві ОСОБА_6, датованої 19 жовтня 2016 року та посвідченої нотаріусом провінції Саскатчеван, вказував на те, що бажає залишитись проживати в Канаді із батьком, який зможе надати йому краще майбутнє, якісну освіту, який турбується та опікується ним (а.с. 165).

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено незаконного переміщення малолітньої дитини та незаконне утримання дитини відповідачем без згоди його колишньої дружини (матері дитини), а також порушення ним норм Конвенції.

Суд зазначав, що позивач не надала доказів тримання дитини відповідачем біля себе за допомогою фізичного чи психічного насильства, тому встановив бажання дитини, якій виповнилось 14 років, проживати з батьком, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 3 статті 160 СК України, передбачено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

-4-

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що всі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним положенням Конвенції.

Вирішуючи даний спір, судом першої інстанції не було встановлено незаконного переміщення дитини та незаконне її утримання відповідачем без згоди його колишньої дружини, матері дитини, і у звязку з цим порушення відповідачем норм Конвенції.

При цьому, в ході розгляду справи судом встановлено, що дитина сторін, якій на час звернення позивача до суду виповнилось 14 років, бажає проживати за місцем проживання її батька, а позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач утримує дитину за допомогою фізичного чи психологічного насильства та проживання дитини з батьком загрожує інтересам дитини і у звязку з цим порушення відповідачем норм Конвенції.

-5-

Отже, суд першої інстанції, керуючись ч. 3 ст. 160 СК України, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки син сторін ОСОБА_6, якому виповнилось 14 років, визначив своє місце проживання за місцем проживання батька в Канаді. Тому вірно відмовив у задоволенні позову.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.

До того ж, з висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 11 грудня 2017 року, витребуваного судом апеляційної інстанції, слідує, що син сторін, який досяг чотирнадцяти років, визначив місце проживання з батьком та такий вибір дитини підтримано.

За таких обставин, посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права не заслуговують на увагу, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними у рішенні.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 308,315, ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_10