Єдиний унікальний номер 233/3902/16-ц Номер провадження 22-ц/775/473/2017
Головуючий у 1-ій інстанції Наумик О.О.
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Краснощокової Н.С., Новосьолової Г.Г.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Луганського національного аграрного університету, директора відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» Осовіцької Тетяни Анатоліївни про визнання звільнення незаконним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

05 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Луганського національного аграрного університету, директора відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» (надалі ВП «Костянтинівський технікум ЛНАУ») Осовіцької Т.А., в якому, уточнивши первісно заявлені позовні вимоги (а. с. 1 - 6, 22 - 23, 100), просив:

- визнати незаконним наказ № 79-к від 18 липня 2016 року, виданий ВП «Костянтинівський технікум ЛНАУ», про його звільнення з роботи за сумісництвом;

- поновити його на попередній роботі на посаді юрисконсульта за сумісництвом у ВП «Костянтинівський технікум ЛНАУ», з часу незаконного звільнення;

- стягнути з відповідача - директора технікуму Осовіцької Т.А., як з посадової особи, винної у незаконному звільненні працівника, на його користь компенсацію за час вимушеного прогулу, яка з часу незаконного звільнення до 08.12.2016 р. включно складає 8 112,39 грн.;

- притягнути до матеріальної відповідальності службову особу, винну в його незаконному звільненні.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначав, що він працював на посаді юрисконсульта за сумісництвом у ВП «Костянтинівський технікум ЛНАУ» з 27 квітня 2015 року. 25 липня 2016 року ним було отримано рекомендованого листа, в якому знаходився наказ № 79-к від 18 липня 2016 року про його звільнення з 18 липня 2016 року. На його думку, підстав, передбачених Кодексом законів про працю України в тексті наказу не зазначено, а лише вказано, що його звільнено внаслідок прийняття на роботу постійного працівника. Вважає помилковим посилання роботодавця в преамбулі оскаржуваного наказу на статтю 7 КЗпП України, якою передбачено, що додаткові підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством, а тому прийняття на роботу постійного працівника не є підставою для звільнення особи, що працює сумісництвом.

Вказував, що розірвання трудового договору, укладеного із сумісником, відбувається з тих же підстав, що і з основними працівниками. Проте у статті 36 КЗпП України, яка містить перелік підстав припинення трудового договору, випадок звільнення сумісника у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, не передбачений.

Звертає увагу на те, що приписами статті 43-1 КЗпП України допускається розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), зокрема, у випадках звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, але в оскаржуваному наказі посилання на цю статтю відсутнє.

Також відповідач не надав йому у день звільнення копію наказу про звільнення з роботи та не виконав приписів статей 116 та 117 КЗпП України щодо повного розрахунку, а також не представив відповідних документів про правильність та повноту нарахувань і компенсацій, які він мав отримати в день звільнення. Відповідач повинен був видати йому наказ про звільнення в останній день роботи, тобто 18 липня 2016 року, проте копія наказу про звільнення була надіслана на його адресу рекомендованим листом після 18 липня 2016 року, що, на його думку, є порушенням вимог частини 2 статті 47 КЗпП України.

Окрім того, вважав, що фактично відбулася зміна істотних умов трудового договору для посади юрисконсульта, а саме - прийняття на посаду постійного працівника замість сумісника, тому роботодавець повинен був письмово попередити його за два місяці про такі зміни, вказати і довести до відома, з яких підстав змінюються умови трудового договору та запропонувати йому змінити статус сумісника на постійного працівника.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішення, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що підставами для припинення трудового договору, в тому числі і сумісника за ініціативою адміністрації, можуть бути лише підстави встановлені ст. ст. 36 - 43-1 КЗпП України, а ст. 7 КЗпП України містить посилання на додаткові підстави, які встановлені законодавством, тобто - передбачені спеціальною нормою. При цьому термін «законодавство» не поширюється на підзаконні нормативні акти, про що зазначено у висновку Конституційного Суду України у справі №12-рп/98 від 09 липня 1998 року.

Вважає, що у даному випадку мали місце зміни істотних умов трудового договору для посади юрисконсульта - прийняття на посаду постійного працівника замість працюючого за сумісництвом, тому роботодавець повинен діяти за певним послідовним порядком дій передбачених трудовим законодавством України, а саме: попередити працівника у відповідний термін за 2 місяці про зміну істотних умов праці, вказати і довести до відома, з яких підстав змінюються такі умови, як наслідок письмово попередити вже працюючого працівника про такі зміни і запропонувати йому змінити статус сумісника на постійного працівника. Проте таких дій відповідач не виконав, чи грубо порушив норми діючого законодавства.

Окрім того, суд не звернув уваги на те, що поштовий штемпель має відбиток дати 18.07.2016 року, а на описі вкладення - 20.07.2016 року, що, на його думку, свідчить про фальсифікацію з боку відповідача.

Позивач підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник Луганського національного аграрного університету - Колеснікова І.О. та представник Осовіцької Т.А. - ОСОБА_5 просили її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини:

Наказом в.о. директора ВП «Костянтинівський технікум ЛНАУ» від 27 квітня 2015 року № 126-к ОСОБА_2 прийнято юрисконсультом за сумісництвом з 27 квітня 2015 року, на 0,5 ставки з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.

Наказом директора ВП «Костянтинівський технікум ЛНАУ» від 15 липня 2016 року № 78-к ОСОБА_6 прийнято на постійну роботу на посаду юрисконсульта 18 липня 2016 року на 0,5 ставки з оплатою праці відповідно до штатного розпису.

Згідно з повідомленням про прийняття працівника на роботу до Костянтинівської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Донецькій області від 15 липня 2016 року про прийняття працівника на роботу, ОСОБА_6, РНОКПП - НОМЕР_1, прийнята на роботу до ВП «Костянтинівський технікум ЛНАУ» з 18 липня 2016 року, відповідно до наказу № 780-к від 15 липня 2016 року.

18 липня 2016 року наказом директора ВП «Костянтинівський технікум ЛНАУ» № 79-к «Про звільнення» ОСОБА_2 звільнено з роботи за сумісництвом 18 липня 2016 року у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Цей наказ було направлено на адресу проживання та реєстрації позивача поштою з описом вкладення 18 липня 2016 року (вих. № 205) з повідомленням про звільнення його з роботи за сумісництвом на посаді юрисконсульта у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, відповідно до ст. 7 КЗпП України та пункту 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій.

Згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, лист-повідомлення та наказ від 18 липня 2016 року № 79-к отримані вповноваженою особою Колосовою за місцем проживання 20 липня 2016 року та особисто позивачем за місцем реєстрації 05 серпня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходів з того, що адміністрація учбового закладу дотрималася вимог діючого трудового законодавства при звільненні позивача та правомірно розірвала з ним трудовий договір за сумісництвом без його на те згоди у зв'язку з прийняттям на посаду юрисконсульта іншого працівника, який не є сумісником, а його доводи про незаконність звільнення не найшли підтвердження у судовому засіданні.

При цьому суд не прийняв до уваги доводи позивача про те, що відповідач мав його попередити про нібито зміну істотних умов праці за два місяця, оскільки прийняття на роботу постійного працівника замість сумісника не є в розумінні діючого трудового законодавства істотною зміною умов праці.

Позовні вимоги про стягнення з директора технікуму Осовіцької Т.А., як з посадової особи винної у незаконному звільненні працівника, на користь позивача компенсації за час вимушеного прогулу та притягнення до її матеріальної відповідальності суд вважав похідними від вимоги про поновлення на роботі.

З вказаними висновками суду першої інстанції можна погодитися, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач наказом в.о. директора ВП «Костянтинівський технікум ЛНАУ» від 27 квітня 2015 року № 126-к прийнятий юрисконсультом за сумісництвом з 27 квітня 2015 року, на 0,5 ставки з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. (а. с. 84)

Тому вирішуючи питання про законність його звільнення слід виходити з того, що позивач був прийнятий на роботу до відповідача та звільнений з неї як сумісник.

Кодексом законів про працю України робота за сумісництвом не врегульована. Згідно ч. 2 ст. 102-1 КЗпП України умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативним актом є Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, яке затверджено наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 червня 1993 року за № 76.

Відповідно до п. 1 цього Положення сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно. (п. 1)

Порядок роботи за сумісництвом також закріплений в п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 квітня 1993 р. № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», а саме установлено, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Для роботи за сумісництвом згоди адміністрації за місцем основної роботи не потрібно.

Звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги. (п. 8 Положення від 28 червня 1993 року № 43)

Тобто за ініціативою адміністрації сумісника можливо звільнити як з підстав, передбачених Кодексом законів про працю України (статті 36, 40, 41 КЗпП України), так і у разі прийняття працівника, який не є сумісником, що є окремою самостійною підставою звільнення.

Саме у цьому разі (прийняття на роботу працівника, який не є сумісником) не потрібна згода профспілкової організації на розірвання трудового договору.

Як зазначено у абзаці 4 частини 1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається, зокрема, у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Законом не передбачено попередження сумісника при звільненні за вказаною підставою, оскільки його статус передбачає таку вірогідну можливість звільнення у разі прийняття на роботу працівника на постійній основі.

Кодекс законів про працю України містить перелік підстав припинення трудового договору.

Стаття 7 КЗпП України є нормативною підставою припинення трудового договору з особою, що працює за сумісництвом, у випадку прийняття на роботу працівника, який не є сумісником. Цією нормою зокрема встановлено, що додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

Листом Міністерства соціальної політки України від 28 жовтня 2016 року № 401/06/186-16 роз'яснено, що звільнення з роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ й організацій провадиться, зокрема, у разі прийняття працівника, який не є сумісником (пункт 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінфіну України від 28.06.93 р. № 43, зареєстрованим у Мін'юсті 30.06.93 р. за № 76). Виходячи з назви зазначеного нормативно-правового акту, норми пункту 8 Положення поширюються на працівників державних підприємств, установ і організацій. Припинення трудового договору з сумісником у цьому випадку провадиться на підставі статті 7 КЗпП, що й відображається у відповідному наказі (розпорядженні) роботодавця. Обов'язку попереджати сумісника про наступне звільнення за цією підставою законодавство не містить. Необхідності подання працівником заяви на звільнення за цією підставою законодавством також не встановлено.

Згідно частинам 3, 4 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Вимоги цієї статті на розповсюджується на даний випадок, оскільки не мала місце зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, а звільнення позивача відбулося у зв'язку з прийняттям на посаду працівника, який не є сумісником.

Відповідно до наказу від 15.07.2016 року №78-к ОСОБА_6 була прийнята на постійну робот на посаду юрисконсульта на 0,5 ставки з оплатою праці відповідно до штатного розпису. (а. с. 44)

Як вбачається з штатного розпису на 2016 рік, що введений в дію з 1 травня 2016 року посада юрисконсульта передбачає оплату 0,5 тарифної ставки. (а. с. 92)

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що прийняття на роботу постійного працівника замість сумісника є відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України зміною істотних умов праці та потребує попередження працівника з боку адміністрації.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Розрахунок з позивачем був проведений своєчасно - шляхом перерахування 19.07.2016 року відповідної суми на картковий рахунок позивача. (а. с. 31 - 42) У своєму позові ОСОБА_2 не оспорює нараховані відповідачем суми.

Відповідно до акту від 19.07.2016 року у зазначену дату позивач був присутній на роботі, але ознайомитися з наказом відмовився. (а. с. 83)

З матеріалів справи вбачається, що наказ про звільнення від 18 липня 2016 року № 79-к було направлено на адресу проживання та реєстрації позивача (за двома різними адресами) поштою з описом вкладення 18 липня 2016 року (вих. № 205) з повідомленням про звільнення його з роботи за сумісництвом на посаді юрисконсульта у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. (а. с. 11 ) Вказаний лист (дата відправлення - 18.07.2016 року) за адресою: м. Костянтинівка, вул. Трудова, 400/19 - отримано 20.07.2016 року уповноваженим (прізвище «Колосова»), а за адресою: м. Дзержинськ, вул. Карла Лібкнехта, 46 - отримано 05.08.2016 року особисто позивачем. На обох описах вкладення є відбиток штемпелю з датою 18.07.2016 року (а. с. 46 - 48) Тому посилання позивача на фальсифікації з боку підприємства безпідставні.

Отже, адміністрація учбового закладу звільнила позивача з дотриманням норм діючого законодавства.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: Н.С. Краснощокова

Г.Г. Новосьолова