Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Висоцької В.С., ГримичМ.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 01 липня 2015 року, укладений між ним та ТОВ «Євролізинг Україна», а також стягнути з ТОВ «Євролізинг України» на свою користь адміністративний платіж за вказаним договором фінансового лізингу, який становить 70 840 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 липня 2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу з додатками, відповідно до умов якого ТОВ «Євролізинг України» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу автомобіль марки «Hyundai Santa Fe» у власність та передати ОСОБА_4 предмет лізингу у користування, протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. ОСОБА_4 посилаючись на те, що при укладенні вказаного договору, сторони не визначили предмет договору, що є істотною умовою, відповідач включив до умов договору платежі, які не є лізинговими і не пов'язані з користуванням предмета лізингу, вийшов за межі, передбачені законом щодо діяльності фінансового лізингу та ввів його в оману, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 01 липня 2015 року укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «Євролізинг Україна». Стягнуто із ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 70 тис. грн. Решту позовних вимог залишено без задоволення. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати ухвалені судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 01 липня 2015 року ОСОБА_4 уклав із ТОВ «Євролізинг Україна» договір фінансового лізингу, з додатками, відповідно до умов якого ТОВ «Євролізинг Україна» бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу автомобіль марки «Hyundai Santa Fe» у власність та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_4 протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати останнього на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу.

За змістом п. 3.1.5 Договору Лізингодавець зобов'язаний ознайомити Лізингоодержувача з умовами даного договору та внутрішніми правилами та надати повну інформацію, яка передбачена чинним законодавством.

Як зазначено у п. 8.2 Договору та Додатку № 2 до Договору фінансового лізингу від 01 липня 2015 року, вартість предмета лізингу на момент укладання договору становив 31 111,11 доларів США, з урахуванням ПДВ згідно обмінного курсу євро до української гривні, на фактичну дату укладання Договору, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становив 700 000 грн.

За змістом преамбули до Договору, адміністративним платежем є першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Згідно з Додатком № 1 до Договору, адміністративний платіж становив 10 % від вартості товару, тобто 70 000 грн.

Згідно квитанції від 01 липня 2015 року ОСОБА_4 перевів на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» 70 тис. грн., які є першочерговим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору.

Згідно з п. 2.1. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором.

Відповідно до п. 4.1. Договору, Лізингодавець передає у користування предмет лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів - адміністративного платежу; - авансового платежу;- комісії за передачу предмету лізингу; - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 Договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору.

Водночас, п. 12.1. Договору передбачено, що Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі чітким волевиявленням щодо розірвання Договору шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

За змістом п. 3.2.7 Договору, Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати Договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 ст.12 даного Договору, що стосується обсягу повернення коштів.

Зі змісту викладених пунктів Договору вбачається, що Лізингодавець може сам створювати умови, які спонукатимуть Лізингоодержувача розірвати договір, але при цьому Лізингодавець отримає вигоду, а Лізингоодержувач, сплативши адміністративний та авансовий платежі і не отримавши транспортний засіб, втрачає половину сплачених коштів.

Разом із тим, при розірванні договору Лізингодавцем в односторонньому порядку, в тому числі не з вини споживача послуг, ніяких санкцій для відповідача не передбачено.

Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що, на думку суду, приводить до дисбалансу договірних відносин.

При цьому у договорі жодним чином не обґрунтовано визначений розмір адміністративного платежу на рівні 10 % від вартості предмету лізингу, що складає 70 000 грн, а саме: за перевірку, розгляд та підготовку даного договору лізингу.

Будь-яких доказів на підтвердження фактичних затрат відповідача на проведення робіт з організації та підготовки укладення договору, а також щодо їх співмірності із визначеною в договорі сумою адміністративного платежу, відповідачем суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

Наведене вказує на порушення відповідачем принципів добросовісності та справедливості при укладенні договору.

За змістом ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6, ч. 1 ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

У відповідності до ч. ч. 1, 2, п. п. 2 - 4, 7, 10 - 13 ч. 3, ч. ч. 4 - 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Так, зміст розділу 12 Договору, зокрема, пункту 12.1, свідчить про встановлення жорсткої односторонньої відповідальності лише лізингоодержувача за порушення зобов'язань за договором і за розірвання договору за його ініціативою. Положення розділу 12 Договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати адміністративний платіж за організацію договору та 40 % суми авансових платежів у випадку дострокового розірвання договору споживачем, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. 1 ст. 7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору.

В укладеному сторонами договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.

З огляду на зазначене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними.

Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору щодо розміру та порядку повернення адміністративного платежу, вартості предмета лізингу, підстав та порядку розірвання договору зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, а також враховуючи, що справжнє волевиявлення позивача було направлено на придбання предмету лізингу за іншою, значно нижчою, повідомленою йому відповідачем ціною, відповідно до положень ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1, 3 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України сплачені позивачем на виконання укладеного договору лізингу кошти підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання спірного правочину недійсним.

Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

М.К.Гримич