АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 752/9022/16-ц головуючий у 1-й інстанції: Шевченко Т.М.
апеляційне провадження №22-ц/796/417/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Болотова Є.В., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євтушенко Тамара Феоктистівна, про визнання недійсним договору дарування квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 4 листопада 2006 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушенко Т.Ф., за умовами якого позивач подарувала відповідачу квартиру АДРЕСА_1. Зазначала, що вона є особою похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги та догляду, а тому, укладаючи вказаний договір, вважала, що відповідач буде доглядатиме її та надавати допомогу. Отже, вона погодилась на передачу квартири у власність іншій особі лише за умови її довічного утримання, тобто фактично вважала, що укладає договір довічного утримання. Деякий час після укладення спірної угоди, ОСОБА_2 здійснювала за нею нагляд, натомість, після сварки сторін у серпні 2013 року відповідач припинила доглядати та надавати їй допомогу. Враховуючи, що вона не мала наміру відчужувати свою квартиру за договором дарування, оскільки розраховувала на те, що отримує від відповідача догляд, умови укладеного договору були сприйняті нею помилково. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування, укладений між нею та ОСОБА_2, посвідчений 4 листопада 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушенко Т.Ф. та зареєстрований в реєстрі за №3160.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 4 листопада 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушенко Т.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 3160. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що суд дійшов передчасного висновку про відсутність волевиявлення позивача на безоплатну передачу нерухомого майна, оскільки ініціатором укладення спірної угоди була сама ОСОБА_1, мотивуючи своє рішення тим, що у неї немає близьких родичів, а тому єдиною близькою людиною для неї є сама відповідач. При укладені спірного договору приватний нотаріус дала можливість сторонам ознайомитись з його змістом та роз'яснила значення та наслідки укладення угоди. Оскільки між сторонами довгий час були гарні стосунки, скаржник не хотіла виселяти позивача з квартири та й надалі надавала матеріальну та моральну допомогу. Крім того, судом не враховано, що на підставі ст. 728 ЦК України до вимог, пред'явлених позивачем, застосовується позовна давність в один рік. Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання спірної угоди недійсною є помилковими.

Представники ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 17 жовтня 2006 року, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1

4 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушенко Т.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 3160, за умовами якого позивач подарувала відповідачу зазначену квартиру.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у № 6-93цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України маєвраховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На підставі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1я, отримує пенсію за віком, є одинокою, близьких осіб не має.

Станом на час укладення спірного договору, вік позивач складав 63 роки.

З відповіді директора Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1" Голосіївського району міста Києва № 467 від 30 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1перебуває на "Д" обліку у сімейного лікаря з приводу: ГХІІ, ІХС: атеросклеротичний кардіоклероз, СНІІА, зверталась на амбулаторний прийом до сімейного лікаря 22 червня 2006 року, 6 листопад 2014 року та29 серпня 2016 року з приводу підвищеного артеріального тиску. 29 серпня 2016 року госпіталізована КШД з діагнозом: гіпертонічна криза.

Згідно довідки ЖБК "Каштан-1" №11/04-16 від 5 квітня 2016 року, ОСОБА_1 з 1979 року проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1. Самостійно веде господарство, сплачує комунальні послуги, заборгованість по яким відсутня.

Проживання позивача в зазначеній квартирі після укладення спірного договору також підтверджується показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які проживають у будинку АДРЕСА_2 та були допитані в суді першої інстанції.

Доказів на підтвердження фактичної передачі квартири після укладення спірної угоди матеріали справи не містять.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначала, що деякий час до та після укладення спірного договору ОСОБА_2 здійснювала за нею нагляд та надавала допомогу, що також не заперечувалось відповідачем.

Установивши, що позивач єособоюпохилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, спірне житло є її єдиною власністю та фактичної передачі квартири не відбулося, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що остання погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови її подальшого утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між сторонами.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, супереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14).

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання спірного договору дарування квартири недійсним є обгрунтованим.

Під час дослідження доказів та встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Посилання в апеляційній скарзі на роз'яснення приватним нотаріусом при укладені спірного договору його змісту та наслідків, не спростовують висновків суду першої інстанції та не узгоджуються з правовою позицією, викладеної Верховним судом України у постанові № 6-93цс16, згідно якої наявність помилки суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Що стосується тверджень скаржника про пропущення позивачем строку, встановленого ст. 728 ЦК України, для звернення до суду за захистом свого порушеного права, слід зазначити наступне.

Згідно ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Так, ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до вимог ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для вимог про визнання правочину недійсним встановлено саме таку позовну давність. Спеціальна позовна давність в один рік (п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України ) застосовується лише до вимог, заявлених дарувальником - про розірвання договору дарування - в силу положень ст. 728 ЦК України .

Як вбачається з позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати договір дарування недійсним та питання про його розірвання не ставила, а отже застосування до спірних правовідносин ст. 728 ЦК України є неправильним.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а ч. 4 цієї статті визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15.

В матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності подана до винесення рішення судом першої інстанції, а тому доводи скаржника в цій частині є безпідставними.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Є.В. Болотов

О.В.Шахова