АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року у справі за поданням державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Гуріної Д.І. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального права просила ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказувала, що суд першої інстанції незаконно задовольнив подання державного виконавця, оскільки воно не обґрунтоване, не наведено доказів ухилення від виконання ним зобов'язань.

Крім того, апелянт наголошує, що державний виконавець взагалі не надав доказів того, що він направляв йому ухвалу про відкриття виконавчого провадження. З матеріалів справи вбачається, що усе листування з ним відбувалося за адресою, за якою він ніколи не проживав, а йому не було відомо навіть про заочне рішення суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили суд її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності не з'явившихся осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та його представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою про державного виконавця від 05 квітня 2007 року відкрито виконавче провадження №28898989, на підставі виконавчого листа №2-3536, виданого 06 березня 2007 року Святошинським районним судом м. Києва, про стягнення боргу з ОСОБА_1, яке перебуває у провадженні ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві.

Справа № 759/17838/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/718/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Постановою державного виконавця від 11 вересня 2014 року застосовано примусовий привід до боржника

20 жовтня 2014 року державний виконавець Гуріна Д.І. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що воно є обґрунтованим.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов'язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння ( дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Державний виконавець обґрунтовував своє подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України тим, що 05.04.2007р. державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження якою надано боржнику семиденний строк для самостійного виконання рішення суду. З метою подальшого виконання рішення суду та перевірки майнового стану боржника з наступним виявленням можливих відкритих рахунків в фінансових установах, державним виконавцем направлено запит до Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Державної прикордонної служби України, ГУ Держкомзему України, МРЕВ-1. На неодноразові виклики на прийом до державного виконавця за вказаною адресою у виконавчому документі та наданою адресою стягувача, а саме: АДРЕСА_1, та вимоги про негайну сплату боргу, до відділу державної виконавчої служби не з'являється, застати боржника вдома не вдається, що свідчить про ухилення від сплати суми боргу. 16.04.2014 року боржника було попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей. 11.09.2014 року державним виконавцем було винесена постанова про примусовий привід боржника до приміщення ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві через органи внутрішніх справ.

Станом на 01.09.2014 року зобов'язання за виконавчим документом боржником не виконані, сума заборгованості по аліментам становить 34238,67 грн., вимоги державного виконавця щодо термінового виконання рішення проігноровані.

Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що подання державного виконавця є необґрунтованим, оскільки ним не доведено факт ухилення боржника від виконання зобов'язання. Крім того, матеріали подання не містять будь яких доказів ухилення боржника від явки на виклики державного виконавця, оскільки будь-яких доказів їх направлення матеріали подання не містять, так як і доказів направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У поданні держаний виконавець припускає, що боржник умисно не виконує свої зобов'язання, не реагує на виклики держаного виконавця, проте жодних доказів такого суду не надав.

Безпідставними є і посилання державного виконавця на те, що оскільки застати вдома боржника не вдається, то це свідчить про ухилення від сплати боргу.

Колегія суддів вважає факт відсутності вдома в моменти коли туди з'являвся державний виконавець не можуть бути підтвердженням ухилення особи від виконання зобов'язань.

Судом першої інстанції належним чином не перевірено, не досліджено та не проаналізовано, чи вчинено державним виконавцем усі можливих дій, передбачені положеннями Закону України «Про виконавче провадження» для виконання рішення суду.

Судом першої інстанції належним чином не досліджено, не проаналізовано та не надано оцінки тому, що отримавши відповідь з Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про те, що на ім'я ОСОБА_1 зареєстровано квартиру АДРЕСА_2, без чіткої ідентифікації особи(а.с.62), державним виконавцем не вчинено жодних подальших дій по встановленню належності даної квартири боржнику.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими посилання державного виконавця в поданні на неявку боржника до державного виконавця та навмисне не отримання листів, як на підставу задоволення подання, оскільки, як вже було вказано вище, державний виконавець взагалі не надав доказів такого листування з боржником, а крім того, на підставі п. 11 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», у разі неявки боржника без поважних причин державний виконавець має право виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ, що хоч і було зроблено державним виконавцем, проте не надано суду жодних даних з приводу виконання вказаної постанови чи з інформацією про причини неможливості її виконання.

Суд першої інстанції не з'ясував вказаних вище обставин, які мають значення для правильності вирішення питання, поверхнево розглянув подання в інтересах заявника, що призвело до постановлення необґрунтованої ухвали.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання державного виконавця, оскільки воно не містить доказів, які б свідчили про умисне ухилення боржником від виконання рішення суду, доказів належного виконання своїх обов'язків державним виконавцем при здійсненні примусового виконання рішення та обґрунтованих доводів державного виконавця про доцільність тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року скасувати та постановити нову ухвалу, наступного змісту:

У задоволенні подання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Гуріної Д.І. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1, відмовити.

Ухвала є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді