Номер провадження: 22-ц/785/1232/17
Головуючий у першій інстанції Гнатюк В. О.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Заїкіна А.П.,

Калараш А.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом,

встановила:

13.10.2016 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, вказавши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5, після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1.

Також зазначила, що вона є спадкоємцем за заповітом. Інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, немає. Після відкриття спадщини вона фактично вступила в управління зазначеним будинком.

Однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючого документа на вказаний будинок.

Право власності спадкодавця на вказаний житловий будинок підтверджується записом в погосподарській книзі Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області.

Відповідно до висновку БТІ № 129 від 16.09.2016 р. вартість будинку, який належав спадкодавцю, складає 71785 грн.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати її право власності на житловий будинок, визначений на плані літерою «А», загальною площею 35,4 кв.м. , житловою площею 32,3 кв.м., літню кухню - літ. «Б», сарай літ.»В» , погріб з шиєю- літ. «Г», гараж - літ. «Е», сарай літ. «Ж», сарай - літ «З» колодязь № 1 , огорожу № 1-3, розташовані в АДРЕСА_1 (далі - сіпрний житловий будинок), що належав ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка не приймала участі у справі, ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття апеляційного провадження, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт ОСОБА_3 зазначила, що вона є спадкоємицею після смерті свого батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Враховуючи, що її батько за життя набув право власності на спірний житловий будинок, то рішення суду підлягає скасуванню, так як спір з приводу права власності на цей будинок був розглянутий у відсутність апелянта, яка між тим не залучалась до участі у справі.

Проте, з такими доводами заявника апеляційної скарги погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається з матеріалів справи, спірний житловий будинок дійсно належав на праві приватної власності ОСОБА_5, яка була матір'ю позивачки, бабусею ОСОБА_6 і прабабусею апелянта ОСОБА_3

Зазначені обставини повністю підтверджені матеріалами справи та визнані сторонами у справі, а також апелянтом ОСОБА_3, що вбачається із тексту її апеляційної скарги, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірними в даному випадку є те, чи став власником спірного житлового будинку за життя ОСОБА_5 її онук - ОСОБА_6, та якщо не став, то хто успадкував спірний житловий будинок після смерті ОСОБА_5

З цих підстав колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.10.1992 року власник спірного житлового будинку ОСОБА_5 склала заповіт на все своє майно, у тому числі на спірний житловий будинок, на ім'я своєї доньки - позивачки ОСОБА_4 (а.с.7).

Після її смерті ОСОБА_4 фактично вступила у спадщину, оскільки продовжувала управляти будинком, доглядати за ним, дозволила проживати у ньому своєму сину - ОСОБА_6 із членами його родини.

Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Разом з тим, ОСОБА_6, який є онуком спадкодавця, сином позивачки, та батьком заявника апеляційної скарги ОСОБА_3, жодним чином не міг набути право власності на спірний житловий будинок, як за життя спадкодавця ОСОБА_5, так і після її смерті.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що після смерті спадкодавця ОСОБА_5, її онук ОСОБА_6 не мав права на спадкування, враховуючи, що спадкоємець першої черги - його мати - позивачка ОСОБА_4 прийняла спадщину в порядку спадкування за заповітом.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що за життя її прабабусі ОСОБА_5 власником спірного житлового будинку став її батько ОСОБА_6, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається з апеляційної скарги, підтверджується матеріалами справи та не заперечується особами, які беруть участь у справі, апелянт ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Южноукраїнськ Миколаївської області. Восени 1991 року сім'я ОСОБА_3 переїхала проживати до позивачки ОСОБА_4, та з дозволу останньої стали проживати в будинку спадкодавця - ОСОБА_5, який розташований по сусідству з будинком позивачки.

Зазначені обставини підтверджуються записами в погосподарській книзі, копія якої мається на а.с.10. При цьому зазначені записи свідчать про те, що головою вказаного колгоспного двору до дня смерті була саме спадкодавець ОСОБА_5, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після її смерті головою записаний батько заявника апеляційної скарги - ОСОБА_6, однак колегія суддів зазначає, що даний запис жодним чином не свідчить про те, що ОСОБА_6 став власником спірного житлового будинку, а свідчить лише про те, що він після смерті своєї бабусі залишився проживати зі своєю сім'єю у спірному житловому будинку.

Доводи заявника апеляційної скарги та її представника про те, що даний запис в погосподарській книзі свідчить про те, що ОСОБА_6 після смерті своєї бабусі став власником спірного житлового будинку, є безпідставними, оскільки, як було зазначено вище, сім'я батька заявника апеляційної скарги ОСОБА_6 переїхала у спірний житловий будинок восени 1991 року.

Разом з тим, всі питання, що пов'язані з поняттям колгоспного двору, та законодавство, що регулювало правовідносини з приводу існування колгоспних дворів, у тому числі пов'язані з набуттям права власності в колгоспному дворі, діяли лише до 01.04.1991 року.

Таким чином, ОСОБА_6 не набув права власності на спірний житловий будинок як за життя своєї бабусі ОСОБА_5, та і після її смерті.

З підстав викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки батько апелянта ОСОБА_6 жодним чином не набув права власності на спірний житловий будинок, то і апелянт ОСОБА_3 не є спадкоємцем спірного житлового будинку після смерті свого батька - ОСОБА_6

У відповідності до ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Саме з цих підстав та для перевірки доводів апелянта стосовно порушення оскаржуваним рішенням її прав та обов'язків, судом апеляційної інстанції було відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3

Таким чином, доводи апелянта про те, що оскаржуваним судовим рішенням були вирішені питання про її права та обов'язки, жодним чином не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки вона не є спадкоємцем спірного житлового будинку після смерті свого батька ОСОБА_6

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року №12, при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Оскільки суд першої інстанції у даному випадку не вирішував питання про права та обов'язки апелянта ОСОБА_3, яка не залучалася до участі у справі, крім того матеріали справи не містять доказів того, що даним судовим рішенням порушені її права чи інтереси, колегія суддів дійшла висновку про те, що апелянт не має права на апеляційне оскарження рішення суду, у зв'язку з чим апеляційне провадження у справі підлягає закриттю.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладене та враховуючи, що оскаржуваним судовим рішенням не були вирішені питання про права та обов'язки апелянта, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття апеляційного провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 292, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

А.П. Заїкін

А.А. Калараш