Справа № 363/928/16-ц Головуючий у І інстанції Котлярова І. Ю.
Провадження № 22-ц/780/1340/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 23.02.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А.С., членів колегії суддів Журби С.О., Коцюрби О.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Вишгородської міської ради про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою,

В С Т А Н О В И Л А :

09 березня 2016 року ОСОБА_3, яка діє в своїх та інтересах ОСОБА_5 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до суду із зазначеним позовом, де просить вселити її та дитину до спірної квартири №83, розташованої по вул. Шолуденка, 5, м. Вишгород, Київської області, встановити порядок користування даною квартирою, виділивши позивачу та її дитині у користування житлову кімнату, площею 18.8 кв.м., та балкон 6,6 кв.м., а коридор, передпокій, ванну кімнату, вбиральню та кухню - залишити у загальному користуванні, зобовязати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні даною частиною квартири та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача понесені судові витрати.

На обгрунтування заявлених вимог зазначила, що 08 вересня 2013 року помер її чоловік ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частину зазначеної двохкімнатної квартири.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті чоловіка є позивач, як дружина померлого, їх спільна дитина, інша дочка померлого від першого шлюбу ОСОБА_5 та мати померлого ОСОБА_2.

07 липня 2014 року державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, відповідно до якого Данилова ОСОБА_4 є спадкоємцем 2/4 частин спірної квартири, а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 успадкували по 1/4 частині житла, кожна.

В даній квартирі були зареєстровані ОСОБА_2 та спадкодавець ОСОБА_6, з яким позивач та їх донька проживали разом у спірній квартирі, як члени його сім'ї, та займали разом з ним житлову кімнату, площею 18,8 кв.м.

З моменту вселення в спірну квартиру, протягом тривалого часу, між позивачем і відповідачем склався добровільний порядок користування житловими приміщеннями в спірній квартирі.

Інший відповідач - ОСОБА_5 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після смерті чоловіка стосунки між позивачем та ОСОБА_2 різко погіршились і вона стала чинити перешкоди позивачу у користуванні належною її дитині частиною квартири, а саме: встановила нові вхідні двері.

При цьому, зазначений відповідач не надала ключів від них, незважаючи на неодноразові звернення з даного приводу до різних органів за захистом свого та дитини права користування житлом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Вселена ОСОБА_3 та її малолітня донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Встановлено порядок користування житловим приміщенням квартирою №83 по вул. Шолуденка 5, в м. Вишгороді, Київської області.

Виділено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 в користування житлову кімнату, площею 18,8 кв.м. та балкон 6,6 кв.м.

Залишено у спільному користуванні сторін коридор, площею 8,7 кв.м., передпокій, площею 2,7 кв.м., ванну кімнату, площею 2,1 кв.м., вбиральню, площею 1,1 кв.м. та кухню, площею 7,5 кв.м.

Зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні виділеною їй житловою кімнатою, площею 18,8 кв.м. та балконом, площею 6,6 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2.

Стягнуно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн.

На обґрунтування ухваленого рішення, суд першої інстанції зазначив, що Данилова ОСОБА_4, в інтересах якої діє її матір ОСОБА_3, є власником частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, на законних підстав, а саме в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6.

Таким чином, оскільки частина квартири належить ОСОБА_8, в інтересах якої діє матір ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_2 чинить їм перешкоди у користуванні даним майном, що позбавляє позивача та її неповнолітню доньку користуватися та володіти належним нерухомим майном, а на підтвердження даних обставин позивачем до суду надано належні та допустимі докази, у відповідності до вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України, в той час, як відповідачем жодних доказів на підтвердження своїх заперечень не надано.

Доведено в судовому засіданні, що відповідач позбавляє позивача можливості проживання в спірній квартирі разом з неповнолітньою дитиною, а відтак, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині визнання дій відповідача неправомірними та зобовязання не чинити перешкоди позивачу у користування спірною квартирою та вселенню в дану квартиру.

Враховуючи те, що під час судового засідання відповідачами іншого порядку користування спірною квартирою запропоновано не було, відповідач ОСОБА_5, у судовому засіданні пояснила. що у вказаній квартирі не мешкає, згідно акту обстеження умов проживання в квартирі від січня 2016 року було визначено, що в ній мешкає відповідач ОСОБА_2, з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку про обґрунтованість встановленням порядку користування спірною квартирою запропонованого позивачем.

Також, на підставі ст. 88 ч. 1 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, у звязку із чим з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись із ухваленими рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Крім цього, зазначає, що нею було подано зустрічну позовну заяву про примусове припинення права власності на частину квартири та сплату грошової компенсації, однак судом розділені первісну та зустрічну позовну заяву, що на думку апелянта призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Також, суд не звернув увагу, що в квартирі проживає онука, ОСОБА_9, яка опікується за апелянтом та яку не залучено до справи в якості третьої особи.

Звертає увагу, що має ряд хронічних захворювань, які унеможливлюють її проживання в квартирі із малолітньою дитиною та невірно встановлені частки власності спірної квартири.

Просить рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для обєднання із справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Вишгородської міської ради про припинення права власності на частину частки квартири та сплату грошової компенсації для подальшого розгляду.

Суд, зясувавши обставини і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, батьками ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ( а.с. 6 ).

08 вересня 2013 року ОСОБА_6 помер ( а.с. 7 ).

У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 липня 2014 року, Данилова - ОСОБА_4, із врахуванням частки спадкового майна від якої відмовилась позивач, є власником 1/4 частини спадкового майна - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 ( а.с. 11, 12, 143 ).

Інші спадкоємці - ОСОБА_2 та ОСОБА_5, на період розгляду справи місцевим судом, не отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на належні їм частки спадкового майна ( там же ).

Відтак, ОСОБА_5 - ОСОБА_4 має право у відповідності до положень ст. 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач, як законний представник малолітньої дитини, не досягла домовленості із відповідачами щодо здійснення права спільної часткової власності згідно вимог ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

А тому, вимоги ОСОБА_3 про своє та дитини вселення до спірної квартири, на переконання апеляційного суду, повністю грунтуються на положеннях зазначеного матеріального права та вимогах ст.ст. 176, 177 СК України, ст. 405 ЦК України.

При цьому, позивач та малолітня Данилова - ОСОБА_4 в установленому законом порядку зареєстровані у спірному жилому приміщенні ( а.с. 147 ).

Відповідно, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про незаконність та необґрунтованість рішення у цій частині, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст. 126 ЦПК України, на переконання апеляційного суду, не спростовують висновок місцевого суду про необхідність вселення позивача із дитиною до спірного жилого приміщення.

Що ж до іншої частини судового рішення, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до технічної характеристики, спірна квартира складається із ізольованих житлових кімнат, площею 18,8 кв.м. та 14,5 кв.м., кухні, площею 7,5 кв.м., ванної кімнати, площею 2,1 кв.м., вбиральні, площею 1,1 кв.м., коридору, площею 8,7 кв.м., передпокою, площею 2,7 кв.м. та облаштована балконом, площею 6,6 кв.м. ( а.с. 11 ).

Ідеальна доля житлової площі ОСОБА_11 в квартирі становить 8,325 ( 18,8 + 14,5 ) х 1/4 ) кв.м.

Таким чином, площа кімнати, яку просить виділити зазначеному власнику позивач, перевищує її долю на 10,475 ( 18,8 - 8,325 ) кв.м., що на переконання апеляційного суду, є значним перевищенням належної долі ОСОБА_2 -ОСОБА_4 у житлі та не грунтується на положеннях ст. 358 ЦК України.

Окрім іншого, при вирішенні питання про встановлення користування спірною квартирою, місцевий суд не врахував стан здоровя ОСОБА_2, наявність у неї ряду тяжких захворювать, статусу інваліда війни 2 групи ( а.с. 128, 130 ).

Таким чином, позбавлення зазначеного відповідача можливості користування балконом, який їй належить на праві власності у відповідній частині, на переконання апеляційного суду, також порушує його права та інтереси, а відтак, заявлені вимоги не грунтуються на положеннях чинного законоджавства, зазначеного вище.

І насамкінець, вимоги щодо зобовязання відповідачів не чинити перешкод у користуванні житловою кімнатою та балконом у спірній квартирі, за запропонованим позивачем варіантом, стосується можливого порушення права в майбутньому, а відтак, вони ( вимоги ) не підлягають до задоволення, оскільки, такий порядок суперечить положенням ст. 15 ЦК України, згідно якої підлягає захисту цивільне право лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання, що в даному випадку відсутнє.

При цьому, зазначений у позові спосіб захисту, окрім іншого, на переконання апеляційного суду, не грунтується і на положеннях ст. 16 ЦК України.

Відтак, доводи позовної заяви про проживання позивача з дитиною у спірній квартирі, визначення порядку користування приміщеннями, згідно якого вони займали жилу кімнату, площею 18,8 кв.м., на переконання апеляційного суду та у силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення вимог про встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні ним.

Враховуючи вищезазначене, місцевий суд, на переконання суду другої інстанції, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, та необґрунтовано прийшов до переконання про необхідність задоволення позову в частині встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні ним, розподілу судових витрат і ухвалив рішення без додержання норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 15, 16, 358 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України.

Таким чином, зазначені доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, на переконання апеляційного суду знайшли своє підтвердження в названій частині судового рішення у ході апеляційного розгляду справи, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині у відповідності до ст. 309 ЦПК України та зазначених положень матеріального і процесуального права.

Вимоги апелянта про скасування оскаржуваного рішення та направлення справи до суду першої інстанції для обєднання із справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Вишгородської міської ради про припинення права власності на частину частки квартири та сплату грошової компенсації для подальшого розгляду, з точки зору суду другої інстанції, не можуть бути задоволені у силу викладеного та можливості розгляду зазначеної справи у заявленому порядку згідно ухвали суду від 25 жовтня 2016 року ( а.с. 105-106 ).

Тим паче, згідно наданої суду апеляційної інстанції ухвали місцевого суду від 15 лютого 2017 року зазначена позовна заява залишена без розгляду ( а.с. 148 ).

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, про те, що апелянтом подано зустрічну позовну заяву про примусове припинення права власності на частину квартири та сплату грошової компенсації, проживання в картирі онуки - ОСОБА_9, незалучення її до справи в якості третьої особи, наявність хронічних захворювань, які унеможливлюють її проживання в квартирі із малолітньою дитиною, невірно встановлені частки власності спірної квартири, на думку апеляційного суду, на підставі викладеного не спростовують висновків суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених вимог стосовно вселення позивача з донькою до спірної квартири.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що ОСОБА_9 не має будь-якого права власності на спірну квартиру чи користування нею у відповідності до положень чинного законодавства, а тому вселенням позивача та дитини не порушуються права та інтереси зазначеної особи.

Твердження ОСОБА_2 про те, що судом невірно встановлені частки співвласників спірної квартири, на думку апеляційного суду, не відповідають дійсності, оскільки повністю спростовуються свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке суд відносить до числа належних, допустимих та достовірних доказів згідно положень ст.ст. 58, 59, 212 ЦПК україни.

У відповідності до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 88 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір за одну задоволену немайнову вимогу в розмірі 275,60 ( 1 378 х 0,4 : 2 ) грн., оскільки ОСОБА_2, як інвалід другої групи, звільнена від його сплати.

При цьому, ОСОБА_3, в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_4, не позбавлена можливості вимагати відповідної матеріальної компенсації від інших співвласників майна згідно положень ч. 3 ст. 358 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Вишгородської міської ради про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою, в частині встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні ним, стягнення судового збору скасувати і ухвалити за цими вимогами нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3, яка діє в своїх та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_11 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Вишгородської міської ради про встановлення порядку користування житловим приміщенням в квартирі №83, вул. Шолуденка, 5, м. Вишгород, Київської області, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні ним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 275,60 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді : С.О. Журба

ОСОБА_12