Справа № 703/95/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Опалинської О.П.

за участі секретаря судового засідання Литвин Г.Т.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в залі суду в м. Сміла позовну заяву ОСОБА_1 Васілія Адамовіча до Приватного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про захист прав споживача та відшкодування матеріальних збитків, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про захист прав споживача та відшкодування матеріальних збитків.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що відповідно до розпорядження №1 від 15 серпня 1995 року «Черкаських електромереж» та технічних умов на проектування №72/94 від 21 серпня 1995 року належна йому будівля виробничого цеху по переробці насіння соняшникового на рослинну олію за адресою вул. К.Маркса, 51 в с. Костянтинівка Смілянського району Черкаської області підключена до електропостачання від опори №22 «Плоске» до опори №21, яка введена в експлуатацію КТП-40 кВа №474 та з 21 серпня 1995 року використовується ним згідно ст. ст. 4, 13 ЗУ «Про власність». Однак відповідачем без попередження було відключено виробничий цех по переробці насіння від джерел електропостачання, здійснювалося припинення електропостачання тривалістю в три дні, що порушило технологічний цикл виробництва олії. Відключення від електропостачання цеху по переробці насіння завадило йому належним чином завершити технологічний цикл виробництва олії та макухи соняшникової, стало перешкодою у подальшому здійснювати діяльність, спричинило підстави для викрадення та розкомплектування технічного обладнання, яке використовувалося для виробництва олії, що в кінцевому результаті призвело до зіпсування 800 літрів та 800 кілограм макухи та завдано фінансові збитки на суму 25600 гривень.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що належна йому будівля виробничого цеху по переробці насіння соняшникового на рослинну олію за адресою вул. К.Маркса, 51 в с. Костянтинівка Смілянського району Черкаської області підключена до електропостачання від опори №22 «Плоске» до опори №21 в 1995 році, а фактичне відключення виробничого цеху від електропостачання відбулося в 2004 році, про це він і дізнався, саме в 2004 році, після чого неодноразово звертався на неправомірні дії відповідача до прокуратури, СБУ, президента, по факту викрадення технологічного обладнання по переробці соняшникового насіння на олію рослинну, до суду звернувся в 2017 році, оскільки тиждень провів на лікуванні у лікарні, оскільки в 2003 році перебував на лікуванні в звязку із захворюванням опорно-рухового апарата, в 2004 році звертався із відповідними зверненнями до президента, а в 2007 рік був зайнятий розглядом кримінальної справи в правоохоронних органах. Просив визнати дії ПАТ «Черкасиобленерго» які полягають у порушені порядку відключення належного йому обєкту нерухомості за адресою вул. К.Маркса, 51 в с. Костянтинівка від електропостачання протиправними та такими, що спричинили йому матеріальної шкоди та стягнути з ПАТ «Черкасиобленерго» понесені збитки в сумі 25600 гривень.

Представник відповідача згідно заперечень на позовну заяву та наданих пояснень в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що підключення електроустановок ПМП «Вітязь» яке знаходиться в с. Костянтинівка по вул. К.Маркса, 51 до електричної мережі РЕМ відбулося в липні 1995 році згідно нараду енергонагляду №280 Смілянського відділення енергонагляду, однак в листопаді 1995 року було відключено трансформаторну підстанцію яка належить ПМП «Вітязь» згідно наряду енергонагляду №356 інспекцією енергонагляду Смілянського відділення. В 1996 1997 роках інспекцією по охороні праці були видані приписи про відключення ПМП «Вітязь» від електромережі, порушеннями того були слідуючі фактори: відсутність дозволу державного комітету по охороні праці на початок виробничої діяльності, відсутність особи на підприємстві яка б відповідала за електрогосподарство, відсутність обслуговуючого електротехнічного персоналу, відсутність договору про постачання електричної енергії, відсутність платежів за використану електроенергію. Приписи необхідності усунення вказаних порушень неодноразово доводилися до відома позивача.20 січня 1999 року виписано попередження про відключення електроустановки. 22 грудня 2000 року згідно наряду №987 було здійснено відключення обєкту ПМП «Вітязь» шляхом від'єднання шлейфів в місцях їх підключення від ПЛ 10 кВ. Окрім того, зазначила, що позивачем не надано в судовому засіданні довідок, які б підтверджували розрахунок розміру заподіяної матеріальної шкоди. Також просила відмовити позивачу в задоволенні позову посилаючись на те, що відповідно до ст. 256 ЦК України сплив строк позовної давності, який встановлюється тривалістю у три роки від дня коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, просила згідно поданої заяви відмовити в задоволенні позовної заяви з причин пропуску строків позовної давності

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі представлених сторонами доказів, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Статтею 3 ЦПК України визначено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданих відповідно до цього Кодексу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України.

За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як зазначено в ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 64 ЦПК України).

За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Статтею 626 ЦК України визначено договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України визначено за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 615 ЦК України визначено, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок та наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-XII споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) та вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Статтею 22 ЦК України визначено, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Статтею 906 ЦК України передбачено збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату підлягають відшкодуванню виконавцем у разі наявності його вини у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням договору про безоплатне надання послуг підлягають відшкодуванню виконавцем у розмірі, що не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо інший розмір відповідальності виконавця не встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вбачається з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода заподіяна особі та майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними та шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до технічних умов №72/94 на проектування високовольтних та низьковольтних електроустановок від 9 серпня 1994 року ПМП «Вітязь» підключено до електропостачання від опори №22 «Плоске» до опори №21, яка введена в експлуатацію КТП-40 кВа №474 (а.с. 7-9).

Згідно договору №205 на використання електричної енергії від 21 червня 2001 року між ПАТ «Вітязь» та відособленим підрозділом ВАТ «Черкасиобленерго» укладено договір на користування електричною енергією (а.с. 18-20).

Листом директора Смілянського РЕМ ОСОБА_3 №129 від 13 січня 1999 року повідомлено ОСОБА_1 що в разі недотримання правил користування електричною енергією, правил експлуатації та влаштування електричних установок, обліку електричної енергії, а також оплати за електричну енергією Смілянський міський РЕМ припинить подачу електричної енергії з 27 січня 1999 року (а.с.55).

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачем належним чином виконувалися зобовязання щодо підключення електроустановок ПМП «Вітязь» яке знаходиться в с. Костянтинівка по вул. К.Маркса, 51 до електричної мережі РЕМ та належним чином здійснювалося електропостачання, однак саме позивачем неналежним чином виконувалися зобовязання по сплаті коштів за використану електроенергію, а також було допущено ряд інших порушень, а саме відсутність особи на підприємстві яка відповідала за електрогосподарство, відсутність обслуговуючого електротехнічного персоналу, відсутність договору про постачання електричної енергії, відсутність платежів за використану електроенергію. Приписи необхідності усунення вказаних порушень неодноразово доводилися до відома позивача. Отже, суд приходить до висновку щодо правомірності відключення електроустановок ПМП «Вітязь» від електричної мережі РЕМ, отже позовні вимоги позивача є неогрунтованими в тому числі в частині вимог щодо відшкодування завданих збитків в розмірі 25600 гривень.

Цивільним кодексом України (ст.ст. 256, 257) встановлені строки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Така позиція викладена, зокрема, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, згідно якої встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

В абз.3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено наступне, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

У своїх запереченнях та у судовому засіданні представник відповідача просила застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову (а.с. 26-29).

Про порушене право позивач дізнався у 2004 році, з часу фактичного відключення виробничого цеху від електропостачання.

Однак, будь - яких доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не надано.

З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку про те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.15, 16, 22, 256, 257, 261, 267, 509, 526, 610, 615, 626, 901, 906, 907, 1166 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 8, 10,11,15, 57, 60, 61, 64, 212-215, 218 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», постановою Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 №1023-XII -

вирішив:

У позові ОСОБА_1 Васілія Адамовіча до Приватного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» про захист прав споживача та відшкодування матеріальних збитків відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області напротязі 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу напротязі десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Головуючий О.П.Опалинська