Справа №487/4804/16-ц 06.03.2017 06.03.2017 06.03.2017
Провадження №22-ц/784/692/17
Справа №487/4804/16-ц Головуючий у першій інстанції: Андрощук В.В.
Провадження 22ц/784/692/17 Суддя-доповідач апеляційної інстанції: Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

06 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю:

- позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини з матір'ю та стягнення аліментів,

встановила:

26 вересня 2016 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 пред'явила позов до ОСОБА_5 про визначення місця проживання їх спільної дитини, сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею та стягнення аліментів.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року відкрито провадження у справі на підставі цього позову.

24 січня 2017 року позивачем була подана до суду заява про забезпечення її позову шляхом якнайшвидшого повернення з Канади ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця його постійного проживання в Україні, до вирішення її позову по суті, оскільки невжиття подібного заходу утруднить забезпечення чи взагалі зробить неможливим подальше виконання рішення суду.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви.

Представник позивача подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити заяву ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи, даний спір виник внаслідок незгоди позивача про місце проживання сина, який досяг чотирнадцяти років, з батьком та ухилення останнього від обов'язку щодо утримання дитини.

-2-

Посилання позивача у заяві на необхідність вжиття заходів забезпечення позову у зв'язку з тим, що у разі задоволення позову відповідачем можуть бути вчинені дії, які утруднять чи зроблять неможливим виконання рішення суду, не ґрунтуються на будь-яких доказах, а також суперечать змісту спірних правовідносин, оскільки правомірність переміщення або утримання неповнолітнього сина сторін за межами України, позивач не оспорювала і, у разі задоволення даного позову, таке рішення буде виконуватися органами, які здійснюють виконання судових рішень.

Частиною 1 статті 152 ЦПК України визначені наступні види забезпечення позову: накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві, і знаходяться у нього або в інших осіб; заборона вчиняти певні дії; встановлення обов'язку вчинити певні дії; заборона іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Як роз'яснено в абзаці 1 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 02 грудня 2006 року, вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Згідно п. 4 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Враховуючи, що позивачем не доведена необхідність вжиття заходів забезпечення позову, що запропонований позивачем спосіб забезпечення позову призведе до порушення права сина сторін щодо визначення ним самим місця проживання, тоді як його переміщення та утримання в Канаді позивачем не оспорюється, а також, що забезпечення позову, як того вимагає позивач, призведе, фактично, до вирішення спору до ухвалення рішення по справі, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви позивача.

Дійсно, суд першої інстанції в порушення приписів ч. 1 ст. 153 ЦПК України розгляну заяву про забезпечення позову не в день її находження. Між тим, таке порушення процесуального закону не вплинуло на правильність висновку суду щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача.

-3-

До того ж, оскаржувана ухвала суду першої інстанції містить мотиви, з яких суд виходив відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову. Тому посилання представника позивача на те, що судове рішення є невмотивованим є необґрунтованими.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем, необхідний для забезпечення участі сина сторін ОСОБА_6 в судовому засіданні, не заслуговують на увагу, оскільки не свідчить про наявність підстав для забезпечення позову, згідно з приписами ст. 151 ЦПК України.

Посилання представника на порушення судом прав позивача на судовий захист відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та невідповідність судового рішення судовій практиці Європейського Суду з прав людини є необґрунтованим, оскільки право ОСОБА_3 на звернення до суду в порядку, встановленому цивільно-процесуальним законодавством, судом не обмежене. Порушень судом норм міжнародного законодавства не встановлено.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують наведених висновків, суперечать положенням ст.ст. 151, 152 ЦПК України, а тому не заслуговують на увагу.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова