АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Крижанівська Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представників особи, яка не брала

участі у справі ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника позивача ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А:

10.08.2016 до суду надійшов позов ОСОБА_8 (далі - позивач) до ОСОБА_9 (далі - відповідач), в якому позивачка просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 88,7 кв.м., житловою 50,4 кв.м., яка складається з трьох кімнат.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що 18.05.2013 між нею та відповідачем було укладено договір комісії, відповідно до якого відповідач зобов'язався за її рахунок придбати квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені. На виконання договору нею було передано відповідачу 1 600 000 грн. Відповідач 23.08.2013 уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та зареєстрував за собою право власності, що є неправомірним, оскільки майно придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Враховуючи викладене, вважаючи порушеним своє право власності позивачка звернулась до суду за захистом.

11.08.2016 ухвалою суду позов залишено без руху з наданням строку для усунення виявлених недоліків, зокрема до позову не були додані вказані в ньому додатки (а.с. 6).

Позовна заява разом з додатками міститься на аркушах справи 10-29, проте дата надходження цих документів до суду не відома, оскільки вказані документи не містять даних про їх реєстрацію в суді.

15.08.2016 судом першої інстанції відкрито провадження у даній справі і призначено розгляд справи на 22.08.2016 (а.с. 30).

22.08.2016 Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення про задоволення позову - визнано за ОСОБА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 88,7 кв.м., житловою 50,4 кв.м., яка складається з трьох кімнат (а.с. 45-48).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3., який не брав участі у справі, однак вважає, що суд вирішив питання про його права та обов'язки, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що висновок суду про те, що не виконання відповідачем належним чином зобов'язання відповідно до умов договору комісії є підставою для визнання за позивачем права власності на квартиру, не відповідає вимогам закону.Також вказує, що щодо права власності на вказану квартиру існує спір за його позовом до ОСОБА_10 та ОСОБА_9, який розглядається в Голосіївському районному суді м. Києва. Крім цього, на час звернення позивача до суду з даним позовом та на час ухвалення оскаржуваного рішення, Голосіївським районним судом м. Києва, за його заявою, було вжито заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешт на спірну квартиру.

В судовому засіданні представники ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представники сторін в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю і необґрунтованістю та просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч. 3 ст. 303 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 321, 328, 1011, 1016, 1018 ЦК України та виходив з того, що майно придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента, проте відповідач належним чином не виконавши зобов'язання відповідно до умов договору комісії порушив право власності позивача.

З вказаним висновком суду погодитися не можливо, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказувала, що 18.05.2013 між нею та відповідачем було укладено договір комісії, відповідно до якого відповідач зобов'язався за її рахунок придбати квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені. На виконання договору нею було передано відповідачу 1 600 000 грн. Відповідач 23.08.2013 уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та зареєстрував за собою право власності, що є неправомірним, оскільки майно придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

У відповідності до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Частиною 1 ст. 1014 ЦК України передбачено, що комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1018 ЦК України закріплено, що майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

На переконання колегії суддів, означені норми закону не можуть слугувати правовою підставою для визнання права власності в судовому порядку.

Також, суд задовольняючи позов послався на ст. 328 ЦК України та вказав, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Проте, суд першої інстанції не повністю виклав зміст вказаної норми закону та, відповідно, не вірно застосував її до даних правовідносин.

Так, частинами 1, 2 ст. 328 ЦК України закріплено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Між сторонами даного спору в належній формі не було укладено жодного правочину, який би встановлював право власності позивача на спірну квартиру.

Згідно ст. 392 ЦПК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом вказаної норми закону потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли, в даному випадку, відповідачем не виконано умови договору комісії.

При цьому, відповідачем визнається той факт, що ним придбана квартира за кошти позивача, а отже сторони, не були позбавлені можливості переоформити право власності у спосіб, визначений законом, тобто в позасудовому порядку, оскільки фактично спір між сторонами відсутній.

Слід мати на увазі, що судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Наприклад: відповідно до ст. 335 ЦК про передачу за рішенням суду в комунальну власність безхазяйної нерухомої речі; в порядку, встановленому ст. 376 ЦК, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за рішенням суду.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, потрібно враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

На об'єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації).

Для набуття набувачем права власності на майно і з іншого боку припинення права власності на цей об'єкт у відчужувача майна необхідна наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

Крім цього, заслуговують на увагу та підтверджуються належними і допустимими доказами доводи апеляційної скарги про те, що щодо права власності на вказану квартиру існує спір за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання правочинів удаваними, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, який розглядається в Голосіївському районному суді м. Києва (а.с. 70, 73-77).

Більш того, необхідно наголосити, що 21.04.2016 відкриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання правочинів удаваними, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, судом першої інстанції в цей же день було постановлено ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, в тому числі й квартиру АДРЕСА_1, що є предметом даного позову (а.с. 71, 72).

Отже, на час ухвалення рішення у даній справі про визнання за позивачкою права власності на квартиру, остання перебувала під арештом.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду про визнання за позивачем права власності на квартиру, з огляду на недотримання сторонами встановленого законом порядку оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна та, відповідно, відсутністю таких повноважень у суду, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У зв'язку з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання права власності на нерухоме майно - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

Г.В.Крижанівська