Справа № 201/552/17
Провадження № 2/201/997/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

27.12.2016р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поштою направили до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позов до ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») із позовом про визнання поруки припиненою, який зареєстровано в суді 11.01.2017р.(а.с. № 2-6, 62).

Цивільна справа надійшла в провадження судді Наумової О.С., між тим відповідно до протоколу повторного розподілу судової справи між суддями від 13.03.2017р. справу передано в провадження судді Ткаченко Н.В. у зв,язку із закінченням 5-ти річного терміну повноважень судді Наумової О.В. (а.с. № 80,81).

У період з 20.03.2017р. до 19.06.2017р. цивільна справа перебувала в провадженні апеляційного суду Дніпропетровської області у звязку з подачею 13.03.2017р. ПАТ «Альфа-Банк» апеляційної скарги на ухвалу судді Наумової О.С. від 03.02.2017р. про відкриття провадження по справі (а.с. № 85-93).

Після повернення справи з апеляційного суду Дніпропетровської області ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 21.06.2017р. цивільну справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в судове засідання (а.с. № 94).

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 14.08.2008р. між відповідачем ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого став ПАТ «Альфа-Банк», укладено кредитний договір №0301/0808/71-160, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальникові кредиту в сумі 84 900 дол.США зі строком повернення до 13.08.2028р. та зі сплатою 12,5 процентів річних, на споживчі цілі купівлю квартири.

Того ж дня, в рахунок забезпечення зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали з ВАТ «Сведбанк» два договори поруки №0301/0808/71-160-Р-1 та №0301/0808/71-160-Р-2.

Пізніше, 15.03.2010р. між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №0301/0808/71-160 від 14.08.2008р., якою розмір щомісячного внеску з 354 дол. США було збільшено до 364 дол. США, внаслідок чого обсяг відповідальності поручителів збільшився. Додатковою угодою узгоджений новий графік погашення кредиту, внаслідок чого збільшився розмір відсотків, що також збільшило обсяг відповідальності поручителів на 2 382,47 дол.США (192 316,17 - 189 933,70 = 2 382,47).

Позивачі, зважаючи на норми ч. 1 ст. 559 ЦК України, вважають, що порука припинилась у звязку зі збільшенням обсягу відповідальності та відсутності їх згоди на таке збільшення.

Крім того, вважають, що порука може бути визнана припиненою з підстав, визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України у зв'язку із закінченням строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобовязань боржника за кредитним договором, та кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (дата прострочення 01.06.2012р.), не предявив протягом шести місяців вимоги до поручителя про виконання зобовязання, звідси необхідно дійти до висновку про те, що зобовязання за договорами поруки припинилися.

Враховуючи вищевикладене, просили суд визнати припиненою поруку за договором поруки №0301/0808/71-160-Р-2 від 14.08.2008р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і ВАТ «Сведбанк»; за договором поруки №0301/0808/71-160-Р-1 від 14.08.2008р., укладеним між ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ВАТ «Сведбанк».

Цивільна справа надійшла в провадження судді Наумової О.С., між тим відповідно до протоколу повторного розподілу судової справи між суддями від 13.03.2017р. справу передано в провадження судді Ткаченко Н.В. у зв,язку із закінченням 5-ти річного терміну повноважень судді Наумової О.В. (а.с. № 80,81).

У період з 20.03.2017р. до 19.06.2017р. цивільна справа перебувала в провадженні апеляційного суду Дніпропетрвоської області у звязку з подачею 13.03.2017р. ПАТ «Альфа-Банк» апеляційної скарги на ухвалу судді Наумової О.С. від 03.02.2017р. про відкриття провадження по справі (а.с. № 85-93).

Представник позивачів адвокат ОСОБА_4, який діє на підставі договорів про надання правової допомоги від 07.04.2015р. (а.с. № 66 75), в судове засідання 27.11.2017р. не зявився, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином (а.с. № 120). Суду надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с.№ 145).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином (а.с. № 95, 96, 134). Суду надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с. № 146).

Представник відповідача ВАТ «Альфа-Ббанк» ОСОБА_5 (який діє на підставі довіреності від 22.06.2017р.- а.с. № 132 ) в судове засідання 27.11.2017р. не зявився, про дату та час слухання справи повідомлявся судом належним чином під розписку (а.с.№ 120).

До канцелярії суду 22.09.2017р. та 22.11.2017р. двічі скеровував письмові заперечення на позов (а.с. № 102-118, 135-144), в яких відзначив, що за правилами ст.ст. 553, 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором, як солідарний боржник за порушення зобов'язання боржником, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із п. 1. обох договорів поруки поручитель зобовязується перед банком відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів строком по 13.08.2018р. Тобто, строк до якого поручитель поручається за виконання обовязків боржником встановлений у договорі поруки, який є строком дії договору поруки.

Окрім того, зазначав, що банк отримав право на дострокове стягнення заборгованості після направлення досудової вимоги відповідачам. Положеннями кредитного договору передбачено, що зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги (пункт 1.9.1 договору).

Отже, виходячи з умов кредитного договору та положень ст. 599 ЦК України, днем настання основного зобовязання у спірних правовідносинах є наступний день після спливу 30 календарних днів з дати відправлення банком на адресу позичальника вимоги щодо дострокового виконання боргових зобовязань.

Ураховуючи викладене, шестимісячний строк, передбачений статтею 599 ЦК України, банком не пропущено, що підтверджується правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016р. по справі 6-2325цс16, згідно якого 6 місяців необхідно вираховувати з часу відправки досудової вимоги про дострокове стягнення.

Тому підстав вважати договори поруки припиненими немає.

Стосовно посилань позивачів про збільшення обсягу їх відповідальності у звязку з укладенням додаткової угоди, зазначає, що відповідно до п. 1 обох договорів поруки, кредитний договір № 0301/0808/71-160 від 14.08.2008р., а також додаткові угоди до нього, які будуть укладені між банком та позичальником, та будуть невідємною частиною кредитного договору надалі іменуються «Основне зобовязання».

Пунктом 2. договорів поруки передбачено, що поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником перед банком за виконання позичальником умов Основного зобовязання.

Окрім того, додатковою угодою позичальнику за період з березня 2010р. по серпень 2010р. лише «розкидали» платежі по тілу кредиту на весь період дії договору, тобто надано відстрочку по погашенню основного зобовязання.

Підставою припинення поруки, на яку посилаються позивачі, є збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання, а саме: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

В результаті укладення додаткової угоди не відбулося збільшення періоду, за який нараховуються проценти, адже і основний договір і додаткова угода мають вказівку на те, що кредит видавався на термін по 13.08.2028р., тобто термін дії договору не змінився.

Закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору, де згода поручителя не вимагається. А отже, інші зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України. Аналогічного правового висновку дотримується Верховний Суд України у постанові від 13.09.2017р. по справі № 6-1539цс17.

Окрім вказаного, банк вважає, що позивачами пропущений загальний трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, що за правилами ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою відмови у позові. Так, додаткову угоду № 1 було укладено у 2010році, а до суду позивачі звернулися у 2017 році.

Крім вказаного, звертає увагу суду на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2016р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.11.2017р., стягнуто заборгованість на користь ПАТ «Альфа-Банк» із ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Після набрання рішенням суду законної сили сторони не можуть оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ч. 2 ст. 223 ЦПК України). Отже, набрання рішенням, яким задоволені вимоги кредитора до поручителів законної сили, виключає підстави для застосування положень ст. 559 ЦК України щодо при припинення поруки взагалі.

Звертає увагу суду на аналогічний висновок Верховного Суду України у постанові від 06.07.2016р. по справі № 6-1199цс16.

На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами, а з урахуванням того, позиції обох сторін суду відомі (ОСОБА_3 позовні вимоги визнає, а ПАТ «Альфа-Банк» не визнає, суд вважає за можливе винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, позиції сторін, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

14.08.2008р. між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого став ПАТ «Альфа-Банк», укладено кредитний договір №0301/0808/71-160, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальникові кредиту в сумі 84 900 дол.США зі строком повернення до 13.08.2028р. та зі сплатою 12,5 процентів річних, на споживчі цілі купівлю квартири (а.с. № 9 17).

Відповідно до п. 3.1., 3.3. кредитного договору позичальник здійснює погашення заборгованості (основний борг і проценти) шляхом внесення на позичковий рахунок щомісяця, у період з «01» по «20» число кожного місяця, через касу банку згідно додатку № 1 (графік погашення), що є невідємною частиною договору.

Того ж дня в рахунок забезпечення зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (поручителі) та ОСОБА_1 (позичальник) уклали з ВАТ «Сведбанк» тристоронні договори поруки №0301/0808/71-160-Р-1 та №0301/0808/71-160-Р-2, які є аналогічними за змістом (а.с. № 23, 24).

Відповідно до умов договорів поруки, поручителі зобовязалися відповідати перед банком за виконання зобовязань щодо повернення коштів за кредитним договором № 0301/0808/71-160 від 14.08.2008р. в сумі 84 900 дол.США, строком по 13.08.2028р., зі сплатою 12,5 процентів річних.

Згаданий кредитний договір, а також додаткові угоди до нього, які будуть укладені між банком та позичальником, та будуть невідємною частиною кредитного договору надалі іменуються «Основне зобовязання» (п. 1).

Пунктом 2 договорів поруки встановлено, що поручителі несуть солідарну відповідальність з позичальником за виконання умов Основного зобовязання усім належним йому майном та грошовими коштами.

Пунктом 4 обумовлено, що у разі невиконання позичальником умов Основного зобовязання в строк, поручителі погашають суму кредиту, нараховані проценти та штрафні санкції за несвоєчасне повернення позичальником коштів, наданих в межах Основного зобовязання та процентів за користування кредитом за першою вимогою банку протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання поручителем надісланої банком письмової заяви про невиконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених Основним зобов'язанням, надісланою банком за адресою, зазначеною у реквізитах поручителя в цьому договорі.

Відповідно до п. 10 договір поруки набуває чинності з моменту його підписання. Сторони, керуючись умовами частини четвертої ст. 559 ЦК України, встановили, що строком припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обовязків, передбачених Основним зобов'язанням.

Пізніше, 15.03.2010р. між ПАТ «Сведбанк» та позичальником ОСОБА_3 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №0301/0808/71-160 від 14.08.2008р. (а.с. № 18).

Вказаною угодою сторони внесли зміни у п. 3.1. кредитного договору, домовившись, що позичальник здійснює погашення заборгованості шляхом внесення на позичковий рахунок щомісячно, починаючи з вересня 2010р., через касу банку згідно додатку № 2 (графік погашення), що є невідємною частиною договору, крім випадків, передбачених п. 3.8., 3.9. та 5.1.4. кредитного договору.

Варто зазначити, що пунктами 3.8., 3.9. та 5.1.4. кредитного договору передбачені випадки зміни умов договору без укладення додаткових угод у разі прострочення позичальником, випадки дострокової вимоги повернення кредиту та 5.1.4. умови погашення заборгованості при незгоді з новим розміром процентів.

Зміни до даних пунктів додатковою угодою не вносилися.

Представник банку у запереченнях зазначає, що додатковою угодою позичальнику за період з березня 2010р. по серпень 2010р. лише розподілені платежі по тілу кредиту на весь період дії договору, тобто надано відстрочку по погашенню основного зобовязання.

З порівняння графіків погашення кредиту № 1 та № 2 (до й після укладення додаткової угоди) вбачається, що період погашення не змінився (з 20.09.2008р. по 13.08.2028р.), строки погашення (до 20-го числа кожного місяця) також не змінилися. Сума основного зобовязання (84 900 дол.США) не збільшилася. При цьому новим графіком № 2 (а.с. № 19 22) визначено, що у період з 20.03.2010р. по 20.08.2010р. позичальник не сплачує тіло кредиту по 354 дол. США, лише відсотки за його користування, а з 20.09.2010р. щомісячний платіж по тілу кредиту збільшується до 364 дол. США.

Таким чином, з урахуванням звільнення позичальника на півроку від сплати основного боргу, залишок заборгованості був перерахований на інший, більш скорочений період, що зумовило збільшення такого залишку в розрахунку на 1 місяць.

Суд приходить до висновку, що додатковою угодою не були змінені умови кредитування ані в частині основного зобовязання, ані в частині встановлення іншої ставки відсотків, ані відстрочення платежів внаслідок чого збільшився період, за який нараховуються проценти.

Суд враховує, що відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 13.09.2017р. у справі № 6-1539цс17, яка є обовязковою для суду, обсяг зобовязань поручителя визначається, як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто закон повязує припинення договору поруки зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Отже, на зміну умов основного договору, внаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України.

У спорі, що склався між сторонами відсутні зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призводять до припинення поруки.

До того ж, як зясовано, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2016р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.11.2017р., стягнуто заборгованість на користь ПАТ «Альфа-Банк» із ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. № 138-144).

При цьому, при розгляді даної справи в судовому засіданні був присутній представник банку, який наголошував, що поручителі зобовязались перед банком відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів позичальником строком до 13.08.2018р., тому ставити питання про те, що договір поруки є припиненим, взагалі недоречно. Позичальник з квітня 2015р. не сплачує відсотки, тому у банка виникло право на дострокове стягнення суми по кредиту.

Позичальником та його представником, яка приймала участь у розгляді справи, подавалися письмові заперечення на позов, в яких, зокрема, визначено, позовні вимоги до поручителя взагалі не підлягають задоволенню, оскільки договір поруки підписаний з іншою особою. Звертала увагу, що договори поруки є припиненими, оскільки строк, передбачений для звернення до поручителів вже сплинув.

Апеляційним судом при перевірці доводів апеляційної скарги щодо припинення поруки у звязку із збільшенням відповідальності позичальника без згоди поручителя, встановлено наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Порука - це спеціальний додатковий захід майнового характеру, який спрямований на забезпечення належного виконання основного зобовязання.

Зі змісту статті 553 ЦК України випливає, що обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Зі змісту ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2ст.555 цього Кодексу).

Частиною 1 ст. 651 ЦК України визначено, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору, зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов, що закріплено у ч.1 ст.653 ЦК України.

За положеннями ч. 1ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення загального розміру наданих кредитних коштів та, відповідно, щомісячних платежів щодо повернення цих коштів, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, припинення поруки на підставі ч.1 ст. 559 ЦК України можливе лише у разі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, тобто в зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, будь яке збільшення зобовязання, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Аналогічну правову позицію щодо припинення поруки з підстав збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди висловив Верховний Суд України у постановах № 6-67цс11 від 19.12.2011р., № 6-97цс13 від 25.09.2013р., № 6-185цс14 від 17.12.2014р.,№ 6-990цс15 від 27.01.2016р., за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Апеляційним судом встановлено, що за умовами обох договорів поруки, кредитний договір 0301/0808/71-160 від 14.08.2008р., а також додаткові угоди до нього, які будуть укладені між банком та позичальником, та будуть невідємною частиною кредитного зговору надалі іменуються «Основне зобов'язання».

Відповідно до даного договору про внесення змін основному боржнику було надано відстрочку по погашенню основного зобовязання, а саме: за період з березня 2010р. по серпень 2010р. платежі по тілу були розподілені на весь період дії договору.

У даній справі апеляційний суд у своєму рішенні також дійшов висновку, що підстав, обумовлених ч. 1 ст. 559 ЦК України для визнання поруки припиненою немає.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016р. по справі № 6-1199цс16., згідно якої після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи не можуть оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ч. 2 ст. 223 ЦПК України). У цій справі, яка переглядалася вищим судом, суди відмовляючи у позові про визнання поруки припиненою вказували, що існує рішення суду, що набрало законної сили, яким стягнуто заборгованість з боржника та поручителя. При цьому в судовому засіданні був присутнім представник поручителя, судом досліджувалися обставини відповідальності за договором поруки, їм дана відповідна правова оцінка, тому відсутні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Верховний Суд України виходив з того, що відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення є обовязковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ч. 2 ст. 223 ЦПК України).

Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, і судом у цій справі досліджувалися підстави припинення поруки і за ч. 1 і за ч. 4 ст. 559 ЦК України, підстав д ля застосування положень ст. 559 ЦК України немає.

Враховуючи встановлені обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не находить підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 553, 554, 559, 651, 653 ЦК України, правовими позиціями, яки були висловлені ВСУ у постановах № 6-67цс11 від 19.12.2011р., № 6-97цс13 від 25.09.2013р., № 6-185цс14 від 17.12.2014р., № 6-990цс15 від 27.01.2016р., № 6-1539цс17 від 13.09.2017р., Постановою Верховного Суду України від 06.07.2016р. по справі № 6-1199цс16, ст.ст. 3, 8, 10, 11, 14, 57-60, 61, 74-76, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст.ст. 212, 213, 214, 215, ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання поруки припиненою - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Ткаченко Н.В.