АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровськогорайонного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2, за участю заінтересованих осіб:ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року заяву ОСОБА_2, за участю заінтересованих осіб:ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості- задоволено.

Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано.

Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 275,60 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків скасувати в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2.

В судове засідання учасники процесу не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1841/15 від 30 жовтня 2015 року. Посилався на те, що 30 жовтня 2015 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків було розглянуто справу і прийнято рішення у справі № 1841/15, відповідно до якого частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» та вирішено стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 779 236,74 грн., третейський збір в розмірі 8 192,37 грн. Вказане рішення ОСОБА_2 вважає незаконним та необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 01 лютого 2007 року між Акціонерним -комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником, якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 750/4-4446 (а.с.10-14).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 750/4-4448 від 01 лютого 2007 року (а.с.15-17).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що Акціонерний - комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 уклали третейську угоду, яка викладена у вигляді третейського застереження, передбаченого у п.6.2 Кредитного договору, відповідно до якого сторони погодили, що «всі вимоги, які виникають при виконанні кредитного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду, який є невід»ємною частиною даної третейської угоди. При цьому сторони Договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Асоціації українських банків та добре розуміють положення цього регламенту».

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1841/15 від 30 жовтня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 779 236,74 грн. та третейський збір в розмірі 8 192,37 грн.

В обґрунтування вимог про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 30 жовтня 2015 року, заявником зазначено, що рішення третейського суду прийнято з порушенням вимог Закону України «Про третейські суди», оскільки суперечить положенням п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV«Про третейські суди», зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підлягають розгляду третейськими судами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про третейські суди»та ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Ці випадки зазначені в ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам»частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Цей закон набув чинності 12 березня 2011 року.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 20.05.2015 року, справа № 6-64цс15, Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже на час укладання кредитного договору (15 листопада 2011 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене, суди дійшли правильного висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі, укладеному після набрання чинності вказаним Законом, було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним».

Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 02.09.2015 року, справа № 6-856цс15, відповідно до статті 389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону. Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Рішення третейського суду, про скасування якого просив заявник, ухвалено після внесення зазначених змін до Закону. Суди, розглядаючи заяву про скасування рішення третейського суду на вказану обставину не звернули уваги та відмовили у її задоволенні, помилково пославшись на те, що спір, який виник між сторонами, не є спором щодо захисту прав споживачів. Оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча».

У справі № 6-2074цс15 від 04 листопада 2015 року про визнання недійсним пункту кредитного договору щодо третейського застереження Верховним Судом України висловлена така правова позиція: Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту. Отже, суди дійшли помилкового висновку про те, що заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів не поширюється на спори про захист прав банківських установ, тобто спори, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач.

Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене у вищезазначених правових позиціях Верховного суду України, а також те, що кредитний договір був укладений зі споживачем банківських послуг, предметом спору були правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказаний спір не підвідомчий третейському суду, а рішення третейського суду прийняте після внесення змін до Закону України «Про третейські суди» підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Доводи апеляційної скарги стосовного того, що при розгляді справи ОСОБА_2 заявив вимогу про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду від 30 жовтня 2015 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 01.02.2007 року з ОСОБА_2, а суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог та повністю скасував вказане рішення колегія суддів не приймає до уваги.

Як встановлено судом, рішенням Постійно діючого Третейського суду від 30 жовтня 2015 року заборгованість на користь ПАТ «Укрсоцбанк» було стягнуто лише з позичальника ОСОБА_2, в стягненні заборгованості з поручителя ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення Постійно діючого Третейського суду, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин справи та фактичних правовідносин, які виникли між сторонами. Оскаржуваною ухвалою жодним чином не порушуються та не зачіпаються права ОСОБА_1

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленої у справі ухвали.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Дніпровськогорайонного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді