Справа № 202/5919/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 березня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.

при секретарі - Шишляннікові О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та довільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття особи з реєстрації місця проживання, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та довільних процедур Дніпровської міської ради, про вселення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2, у якій просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 59, яка знаходиться за адресою: вул. Янтарна буд. 79, корпус 7, у м. Дніпро, та зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

В обґрунтування вимог за первісним позовом ОСОБА_1 посилається на те, що 06 квітня 1999 року він отримав свідоцтво про право власності па житло, яке знаходиться за адресою вул. Янтарна б. 79, корпус 7. кв. 59, у м. Дніпро.

21 квітня 2004 року ОСОБА_2 стала власником 1/2 частини квартири № 20, яка знаходиться за адресою пр. Кірова б. 44-в. м. Дніпро.

19 серпня 2006 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

16 вересня 2009 року ОСОБА_2 стала власником квартири № 306, яка знаходиться за адресою вул. Верещагіна, б. 101, м. Дніпро.

28 травня 2015 року ОСОБА_2 подала заяву на імя директора СШ №13 про прийняття їхнього сина ОСОБА_4 на навчання в зазначену школу.

30 серпня 2015 року ОСОБА_2 вибула із зареєстрованого місця проживання, а саме з квартири № 59, яка знаходиться за адресою: вул. Янтарна, б. 79, корпус 7, у м. Дніпро, та почала постійно проживати в квартирі № 20, яка знаходиться за адресою: пр. Кірова, буд. 44-в, у м. Дніпро, та належить їй на праві власності.

Проте, за домовленістю ОСОБА_2 мала проживати разом з їхнім сином ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1. Зазначену квартиру подарувала відповідачці його сестра.

Підставою для її переїзду слугували подружні негаразди.

Підтвердженням факту не проживання ОСОБА_2 за зазначеною адресою з 30.08.2015 року є її пояснення в запереченнях по справі № 202/932/16-ц. Також, інформація про те, що ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з 30.08.2016 року, міститься в заяві ОСОБА_2 на імя начальника Індустріального РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, та в його поясненнях підполковнику міліції на зазначену заяву. Факт того, що ОСОБА_2 вибула з зареєстрованого місця проживання можуть підтвердити свідки, які зазначені в заяві ОСОБА_2 на ім'я начальника Індустріального РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області

17грудня 2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано.

ОСОБА_2 зареєстрована разом із ним в квартирі № 59, яка знаходиться за адресою: вул. Янтарна, б. 79, корпус 7, у м. Дніпро, проте з 30.08.2015 року і по теперішній час без поважних причин не проживає в цій квартирі, за житлово-комунальні послуги не сплачує. Витрати повязані з житлом сплачується тільки за його рахунок.

Перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою № 59, яка знаходиться за адресою: вул. Янтарна, буд. 79, корпус 7, у м. Дніпро, ніхто не створював і не створює. Доводи ОСОБА_2 про те, що він її силою вивіз до родичів 30.08.2015 року, спростовуються тим, що ОСОБА_2 ще 28.08.2015 року добровільно написала заяву на імя директора СШ № 13 про прийняття їхнього сина ОСОБА_4 на навчання в зазначену школу, яка знаходиться недалеко від фактичного місця проживання ОСОБА_2. Відповідно до усної домовленості ОСОБА_2 разом з їхнім сином мали проживати у квартирі, яку їй подарувала його сестра.

Таким чином, ОСОБА_2 вже 28.08.2015 року мала намір проживати в своїй власній квартирі і примусу щодо її переїзду ніхто не здійснював.

Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 за зазначеною адресою не дає йому, як власнику, в повній мірі реалізовувати своє право власності.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 в силу положень закону втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки була відсутня без поважних причин понад один рік. Перешкод у користуванні житлом ОСОБА_2 ніхто не чинив. Відсутність перешкод у користуванні житлом була встановлена і підрозділами МВС України в ході перевірки, яка була проведена на підставі поданої ОСОБА_2 відповідної заяви. До того ж, ОСОБА_2 мас право власності на 1/2 частину квартири № 20, яка знаходиться за адресою: пр. Кірова, буд. 44-в, в м. Дніпро, де вона наразі і проживає.

Відповідач ОСОБА_2 не погодилася із позовними вимогами ОСОБА_1 та предявила до нього зустрічну позовну заяву у якій просить суд: вселити її разом з малолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у квартиру № 59, корпус 7, у будинку № 79, по вулиці Янтарна, у м. Дніпро, зобовязавши ОСОБА_1 надати їй, ОСОБА_2, ключі від усіх приміщень зазначеної квартири.

В обґрунтування зазначених позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що з ОСОБА_1 вона одружилася 19 серпня 2006 року. Їхній шлюб був офіційно зареєстрований Кіровським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 333.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року шлюб був розірваний. Від спільного подружнього життя вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає із нею та перебуває на її утриманні та вихованні.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року з ОСОБА_1 на її користь стягнуті аліменти в твердій грошовій сумі розміром 1000 грн. щомісяця, які позивач не сплачує, ніякої допомоги на утримання сина не надає, та оспорює розмір стягнутих з нього аліментів у апеляційному суді.

їхній син ОСОБА_4 є інвалідом дитинства, про що свідчить довідка управління праці та соціального захисту населення від 02.03.2015р. № 695/1, посвідчення дитини-інваліда.

З 2001 року вона та ОСОБА_1 проживали разом в квартирі, що є предметом спору, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Квартира № 59, в корпусі 7, у будинку № 79, по вул. Янтарній, в м. Дніпро, дійсно належить ОСОБА_1 на праві особистої власності набутої в порядку безоплатної приватизації на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 квітня 1999 року згідно розпорядження виконкому міської Ради народних депутатів від 06.04.1995 року № 3/1201-99.

19.04.2010 року вона, ОСОБА_2, зі згоди чоловіка ОСОБА_1 була у встановленому законом порядку зареєстрована за адресою спірної квартири, як член сімї власника житла.

Їхній син ОСОБА_4 з часу свого народження проживає у спірній квартирі та 19.04.2010р. зареєстрований, як член сімї власника житла.

У серпні 2015 року відповідач ОСОБА_1 вигнав її з квартири, в якій вони з сином проживали та були зареєстровані, змінив замки у квартирі, тому зараз вона і їхній малолітній син ОСОБА_5 вимушені тимчасово проживати у квартирі її матері за вищезазначеною у позові адресою.

06 жовтня 2015 року, 03 грудня 2015 року, 04 квітня 2016 року, 12 серпня 2016 року вона зверталася до органів поліції з заявами про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за незаконне позбавлення її та сина житла. Органи поліції лише проводили бесіду з ОСОБА_1 щодо неприпустимості протиправних дій та розяснювали їй, що зазначені у її заявах питання вона може вирішити у судовому порядку.

Первісний позивач ОСОБА_1 не визначився з характером правовідносин за своїм позовом посилаючись відразу й на ст. 391 та ст. 405 ЦК України, та разом з цим застосовує за своїми позовними вимогами ст.72 ЖК України, що є взаємовиключними підставами за його первісним позовом.

Посилання ОСОБА_1 у своєму первісному позові на ст. 72 ЖК України є безпідставним, оскільки зазначена норма регулює порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського фонду.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї слід врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.ї. Подібне у справі № 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.).

При розгляді первісного позову ОСОБА_1 треба прийняти до уваги положення закону та врахувати, що вона та її малолітній син ОСОБА_4 вселилися у квартиру з дозволу її власника ОСОБА_1 та проживали у ній на правах членів сім'ї останнього, у той же час малолітній син ОСОБА_5 мешкав у квартирі з народження, та ОСОБА_1 чинить їм перешкоди у користуванні квартирою, шляхом заміни замків від вхідних дверях у квартиру, тому наявні підстави для захисту її порушеного права та прав малолітнього сина ОСОБА_4 на житло.

Отже, вона та її син ОСОБА_4 зареєстровані та проживають у спірному житлі за згодою власника ОСОБА_1, тобто як члени сім'ї, що не суперечить змісту ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР у визначенні поняття "члена сім'ї власника житла".

Вважає, що відсутність її у квартирі № 59, корпус 7, в будинку 79, по вул. Янтарній, в м. Дніпро, має місце за поважних причин у звязку зі створенням перешкод у доступі до квартири, а тому в силу ст. 405 ПК України право користування житлом ані вона, ані син ОСОБА_5 не втратили. Факт розірвання шлюбу із ОСОБА_1 за його позовом не є підставою для звільнення нею квартири (ст. ст. 9, 156 ЖК УРСР), зайнятої правомірно, а тому вважає первісні позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними.

Первісний позивач ОСОБА_1 у своєму первісному позові також підтверджує поважність причин її непроживання у спірній квартирі, вказуючи на подружні негаразди між ними та посилається на її звернення до правоохоронних органів з приводу його неправомірних дій щодо позбавлення її та сина право на житло та додаючи до позову копію заяви до поліції та свої пояснення надані у поліції.

Первісні позовні вимоги ОСОБА_1 суперечать не тільки висновкам Верховного Суду України, що зроблені у постановах, на які вона посилалась вище у своєму позові, а й судовій практиці Верховного Суду України щодо права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод складеної у вигляді узагальнень від 01.07.2014р.

Іншого житла на праві власності чи на праві користування, ані вона, ані малолітній син, інвалід дитинства - ОСОБА_4, не мають, що підтверджується інформаційною довідкою з держреєстру речових прав на нерухоме майно.

Квартира АДРЕСА_2 (колишній пр. Кірова), в якій вона та син тимчасово проживають, належить у цілому її матері ОСОБА_6 на праві приватної власності, та яка одна зареєстрована в даній квартирі.

Сам позивач, перебуваючи із нею у судових спорах по декільком справам її місце проживання вказує: АДРЕСА_3.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги первісного позову підтримав та посилаючись на викладені у ньому обставини заяву ОСОБА_1 просив задовольнити у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_2 у судовому засіданні просила задовольнити пред'явлену нею зустрічну позовну заяву, а у задоволенні первісного позову просила відмовити повністю. В обґрунтування позиції посилалася на викладені у зустрічній позовній заяві обставини.

Треті особи у судове засідання не з'явилися, своїх представників до суду не направили, заперечення проти позовних заяв сторін надано не було.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 серпня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року (справа № 202/8493/15-ц) шлюб між сторонами було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 28.12.2015 року та судом було встановлено, що на момент розгляду й вирішення справи про розірвання шлюбу між сторонами, вони проживали окремо, спільного господарства не вели та поміж ними було досягнуто згоду, що після розірвання шлюбу неповнолітній син й надалі залишатиметься проживати із матір'ю ОСОБА_2

Судом також встановлено, що сторони зареєстровані у квартирі № 59, що у корпусі 7, буд. № 79, по вул. Янтарній у місті Дніпро, зокрема ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі з 19 квітня 2010 року, а ОСОБА_1 з 25 березня 1996 року.

Зазначена квартира в цілому належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 квітня 1995 року, куди ОСОБА_2 була вселена зі згоди власника квартири, як член його сім'ї (дружина).

ОСОБА_2 з 21.04.2004 року є власницею ? частини двохкімнатної квартири, загальною площею 53,7 кв.м. та житловою 29,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4, де вона проживає разом із сином ОСОБА_5 після припинення подружніх стосунків із ОСОБА_1

Згідно із довідкою за підписом директора СШ № 13 від 15.08.2016 року, син сторін ОСОБА_4, дійсно навчається у 2-А класі СШ № 13 Кіровського району міста Дніпро.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 мала у власності ще одну квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Верещагіна, 101/306, яку їй 16.09.2009 року подарувала рідна сестра позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 16.09.2009 року.

Зазначену квартиру ОСОБА_2, одразу ж після припинення подружніх стосунків із ОСОБА_1, продала 10 вересня 2015 року за 147677,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу на користь гр. ОСОБА_8

У жовтні 2015 року, серпні 2016 року ОСОБА_2 зверталася до Індустріального ВП ДВП ГУ НП України в Дніпропетровській області із заявами про противоправну поведінку ОСОБА_1, який на її думку, протиправно виселив і не допускає її до спірної квартири, вивіз її речі та речі дитини.

З показів допитаних у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 встановлено, що у примусовому порядку ОСОБА_13 її колишній чоловік ОСОБА_1 із спірної квартири не виселяв. Свідки підтвердили, що ОСОБА_2 у звязку із погіршенням сімейних стосунків із ОСОБА_1 заздалегідь планувала виїхати із спірної квартири, для чого завчасно винаймала транспортний засіб та водія (ОСОБА_9В.). При цьому, ОСОБА_2 зібрала та вивезла із спірної квартири усі речі, побутову техніку, усе цінне майно і предмети тощо і перевезла до свого нового місця проживання. ОСОБА_1 не виганяв ОСОБА_2 із квартири та навпаки забезпечив свою дитину сина ОСОБА_5 і ОСОБА_2 житлом, вмовивши свою рідну сестру подарувати ОСОБА_2 квартиру, яку ОСОБА_2 одразу ж після припинення подружніх стосунків із чоловіком продала. При цьому ОСОБА_1 ніколи не чинив ОСОБА_2 перешкод у користуванні спірною квартирою. Свідок ОСОБА_9 вказав, що його подруга попросила перевезти її знайому (ОСОБА_2), яка розходилася із чоловіком та переїздила на нове місце проживання. Коли він під'їхав до будинку, де мешкала ОСОБА_2, останньою усі речі вже було акуратно спаковано. ОСОБА_1 допомагав дружині ОСОБА_2 виносили речі, меблі і техніку з квартири. Коли вони усі приїхали разом із речами, меблями і технікою на пр. Кірова до будинку, де ОСОБА_2 мала мешкати, її чоловік ОСОБА_1 допомагав розвантажувати автомобіль, виносив до нового помешкання усі речі, серед яких він також бачив меблі, пральну машину, техніку та інші побутові предмети. При цьому, переселення ОСОБА_2 здійснювалося добровільно, будь-якого примусу з боку ОСОБА_1 він не помітив, все було в нормальній та спокійній обстановці.

Свідок ОСОБА_12 вказала, що задовго до переїзду ОСОБА_2, остання їй повідомляла про погіршення стосунків із чоловіком ОСОБА_1 та сповіщала про її наміри переїхати проживати у інше помешкання. Коли ОСОБА_2 виселялася із квартири, ОСОБА_1 віддав їй усі речі, меблі, техніку, цінне рухоме майно. Також їй відомо, що через свою сестру ОСОБА_1 забезпечив ОСОБА_2 та їхнього спільного сина квартирою. Замки на вхідних дверях ОСОБА_1О змінив через тривалий час після того, як ОСОБА_2 самовільно виїхала із квартири.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа мас право звернутися до суду за захистом свого особистого иемайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями сіп. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтю 406 ЦК України передбачені випадки, коли сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом... Вирішуючи спір по суті, відповідно до приписів ст.ст. 212-214 Ц1ІК України та ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд виходить з того, що ОСОБА_2, як член сім'ї ОСОБА_1 понад один рік без поважних причин не проживала у спірній квартирі, що належить на праві власності ОСОБА_1, у зв'язку з чим втратила право користування нею. Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, а також встановлено із показів допитаних у судовому засіданні свідків, що ОСОБА_2 з власної волі виселилася із квартири позивача за первісним позовом ще у серпні 2015 року забравши із спірного житлового помешкання усі цінні побутові речі та майно. Таким чином, після припинення подружніх відносин та після розірвання шлюбу між сторонами і з моменту набрання рішенням законної сили (28.12.2015 р.), фактично і вже припинилися обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, оскільки ОСОБА_2 вже з власної волі не мешкала у квартирі позивача за первісним позовом, сама виселилася із неї, та перестала бути членом його сім'ї.

За встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зокрема суд вважає, що є законними і обґрунтованими вимоги позивача за первісним позовом про визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місяця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому позовні вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання задоволенню не підлягають.

У задоволенні зустрічного позову суд вважає необхідним відмовити, оскільки враховуючи, що ОСОБА_2 самовільно полишила спірне житлове приміщення у серпні 2015 року у звязку із припинення спільного проживання із ОСОБА_1 та з грудня 2015 року не може вважати членом його сім'ї.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 551 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Первісну позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

ОСОБА_2 визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою № 59, по вул. Янтарній, буд. 79, корпус 7.

В іншій частині позовних вимог за первісним позовом відмовити.

У задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Шклярук