22.02.2017 227/4836/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 лютого 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Левченка А.М.,

секретаря - Черкасової О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Добропільського міськрайонного суду Донецької облсті у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про дозвіл на вивіз дитини за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

22 грудня 2016 року позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки міста Харцизьк Донецької області, за межі проведення АТО та за межі України, до Російської Федерації, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця міста Харцизьк Донецької області, на новорічні та різдвяні канікули в період з 25 грудня 2016 року по 15 лютого 2016 року.

В обґрунтування своїх вимог вказала, що з відповідачем знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2006 року, який рішенням суду від 11.11.2011 року було розірвано, від шлюбу мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначила, що після розірвання шлюбу донька мешкає з нею в м. Харцизьк та знаходиться на її утриманні, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті дитини свідомо не приймає. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок своїй дочці в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Посилається на те, що неодноразово зверталася в усній формі з проханням надати дозвіл на виїзд дитини, але відповідач ігнорує її прохання, більш того, він не отримав перепустку для перетину зони АТО і не бажає виїжджати з окупованої території. Вважає, що виїзд дитини за кордон не порушує право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки має за мету перш за все захист прав дитини. Більш того, в Донецькій області проводиться активна фаза АТО, що є небезпечним для життя дитини та самої позивачки.

09 лютого 2017 року представник позивача надіслав до суду заяву, якою уточнив свої позовні вимоги, а саме просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки міста Харцизьк Донецької області, у супроводі її матері ОСОБА_2, за межі проведення АТО та за межі України, до Російської Федерації, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця міста Харцизьк Донецької області, до досягнення дитиною 16 років.

Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що відповідач самоусунувся від виховання дитини, отримати його згоду на виїзд дитини за межі України наразі не має можливості.

Останнім відомим місцем реєстрації та проживання відповідача є адреса, за місцем реєстрації: АДРЕСА_1, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією паспорта серії НОМЕР_1, виданого Харцизьким МВ ГУМВС України в Донецькій області 07.10.2000 року. Вищезазначена адреса, відповідно до Розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про визначення територіальної підсудності справ» №2710/38-14 від 02.09.2014року, знаходиться під територіальною юрисдикцією Добропільського міськрайонного суду Донецької області.

Згідно листа № 05705/01-09 від 04.01.2017 року про надання відповіді на запит суду, надісланого Департаментом соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації, встановлено, що відомостей стосовно ОСОБА_3 в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб станом на 03.01.2017 не значиться.

Разом із тим, оскільки суд позбавлений можливості достеменно встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача, судом у відповідності до ч. 9 ст. 74, п. 4 ч. 3 ст. 122 ЦПК України, відповідача було викликано оголошенням у пресі - в газеті "Урядовий Кур'єр" № 27 від 11.02.2017 року та розміщенням оголошень на офіційному веб-сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області на порталі Судова влада - режим доступу: http://dpm.dn.court.gov.ua/sud0514/. Доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи у відсутність відповідача, до суду надано не було.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому, за згодою позивача, яка була надана його представником в судовому засіданні, суд протокольно ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказів, направивши після розгляду справи копію рішення за місцем реєстрації відповідача, а також шляхом опублікування рішення на порталі Судова влада.

Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 лютого 2006 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що Виконавчим комітетом Зугреської міської ради міста Харцизька Донецької області 25.02.2006 року зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2. Шлюб було розірвано рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 11 листопада 2011 року у справі № 2-2749/2011, яке набрало законної сили 22 листопада 2011 року.

Від шлюбу сторони мають малолітню ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 701.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Згідно ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-XII(далі- Закон), постановою КМУ від 27.01.1995 р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152.

Згідно п. 3 та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Суд звертає увагу на те, що предметом доказування у даній категорії справ є зазначення країни виїзду, періоду виїзду з зазначення дати його початку та закінчення, мети виїзду дитини за кордон, а також конкретного місця та строку, а саме проміжку і часу, перебування в іншій країні.

На необхідність доказування таких обставин неодноразово звертав увагу у своїх рішення Верховний суд України, зокрема, у справі № 626604св10, та Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-26238св14.

Зі змісту позову вбачається, що позивач просить дозволити виїзд дитини без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, щоб забезпечити повноцінний відпочинок своїй дочці в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, на термін до досягнення дитиною 16 років.

Суд, дослідивши обставини справи, беручи до уваги норми чинного законодавства, вважає, що позивачем не вказано періоду виїзду з зазначення дати його початку та закінчення, а також конкретного місця та строку, а саме проміжку часу, перебування в Російській Федерації, що може призвести до порушення законних прав та інтересів як самої дитини, так і її батька. Так, виходячи з положень статей 141, ч. 2 155, ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», відсутність обґрунтування вищевказаних обставин може вплинути на забезпечення найвищих прав та інтересів дитини і як наслідок їх порушення, а також призвести до неврахування та нівелювання принципу рівності прав і обов'язків батьків щодо спільного виховання дитини.

Судом встановлено, що позивач не вказав до якого саме місця в Російській Федерації він планує виїхати та конкретного строку, проміжку часу, перебування в ній. Більш того з позовної заяви не зрозуміло, на який саме період бажає отримати дозвіл на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу батька. Вказаний позивачем період, а саме до досягнення дитиною 16 років без зазначення початкової дати, є неконкретним та незрозумілим, що не дає суду можливості визначити його точні, конкретні межі, а це порушує основоположні норми цивільного процесуального законодавства, згідно з якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Суд також враховує, що, ОСОБА_4 є дитиною шкільного віку, а тому повинна здобути повну загальну середню освіту, що відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України є обов'язком батьків.

Позивачем не доведено суду, що такий виїзд дитини за межі території України носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення, спілкування з рідними, і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, тому у задоволенні позовних вимог в слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 10, 11, 74, 88, 122, 215, 224-228 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про дозвіл на вивіз дитини за межі України - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя А.М. Левченко

Повний текст рішення виготовлено: 27.02.2017р.