Провадження № 2/750/266/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 лютого 2017 року м. Чернігів
Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:
головуючого - судді Литвиненко І.В.,
за участю секретаря Юрченко І. В.,
за участю позивача, представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання його втративши право користування квартирою квартирою АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що він не забезпечує схоронності житла, створює несприятливі умови для проживання інших членів сім'ї, не сплачує за комунальні послуги, відповідачем порушуються всі можливі норми добросусідського співжиття, заходи громадського впливу та запобігання, які застосувалились до відповідача не дали позитивних результатів, а тому позивач вважає, що він втратив право на користування даним житловим приміщенням на підставі статті 116 ЖК України, ст. ст. 386, 391 ЖК України.
Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з'явився. про час і місце слухання справи повідомлений у встановленому порядку, про причини неявки до суду не повідомив. Суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Зі згоди позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 25.02.2008 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 69150889 (а. с. 9).
Згідно із довідкою адресно-довідкового відділу УГІРФО УМВС України в Чернігівській області та довідкою Об'єднання житлово-будівельних кооперативів № 2463 від 05 серпня 2016 року, відповідач зареєстрований у спірній квартирі (а.с. 11, 17).
Згідно із відповіддю Чернігівського відділу поліції Головного управління національної поліції в Чернігівській області від 26.05.2016 року, за зверненням ОСОБА_2 від 22.04.2016 року з приводу неправомірних дій ОСОБА_3, з ним проведено профілактичну бесіду профілактичного характеру про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї та складено протокол відносно нього за ст.. 173-2 КУпАП.
Статтею 386 ЦК України передбачено можливість захисту прав власника майна шляхом заборони вчинення дій або зобов'язання вчинення певних дій, а також стягнення матеріальної та моральної шкоди та вказана правова норма не дає підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, навіть у випадку незабезпечення схоронності житла, створення несприятливих умов проживання для власника.
Відповідно до частини першої статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.
Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.
Відповідно до частин 1 та 2 ст.. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
Отже на підставі вищевикладеного, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в разі порушення правил співжиття, позивач може ставити питання про виселення відповідача із квартири, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а самостійно змінити предмет позову суд позбавлений можливості, відповідно до ст.. 11 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 208-210, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Апеляційного суду Чернігівської області.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: