21.02.2017 справа № 227/93/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Кошля А.О.

при секретарі Овчинніковій Ю.О.

за участю

позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1

представника позивача за первісним позовом, представника відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2

представника відповідача за первісним позовом, представника позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за стрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

17 січня 2017 року ОСОБА_1. звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_4, в якому просить: виділити та визнати за ним, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві приватної власності ? квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; виділити на користь відповідача та признати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на праві приватної власності ? квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з відповідачем з 10.01.1991 року перебував у шлюбі, який за рішенням Добропільського міськрайонного суду від 27 листопада 2012 року було розірвано. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. За час сумісного життя в зареєстрованому шлюбі ним та відповідачем 06.11.2012 року була придбана однокімнатна квартира за адресою Донецька область, м. Добропілля, сул. Саратовська, 43/46, яка була зареєстрована за відповідачем. Позивач пропонував відповідачеві поділити квартиру у добровільному порядку, проте відповідач відмовилась. Посилаючись на вказані обставини, позивач вважає спірну квартиру обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя та просить поділити вказане майно, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою Донецька область, м. Добропілля, сул. Саратовська, 43/46.

14 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: м. Добропілля, вул.. Саратовська, 43, кв.46.В обґрунтування вимог зазначила, що вказана квартира за адресою Донецька область, м. Добропілля, сул. Саратовська, 43/46 є її особистою власністю згідно договору купівлі продажу квартири від 06 листопада 2012 року, яку вона придбала за власні кошти. В останні роки шлюбу ОСОБА_1 поводив себе неадекватно, зловживав спиртними напоями, вів аморальний спосіб життя. В червні 2012 року ОСОБА_1 залишив родину та переїхав жити до іншої жінки, у звязку з чим шлюбні відноси між ними припинись. 05 жовтня 2012 року гр. ОСОБА_4 звернулась до Добропільського міськрайонного суду з позовом про розірвання шлюбу. 27 листопада 2012 року Добропільським міськрайонним судом було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ними. Просила суд винести рішення, яким визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру, яка розташована за адресою Донецька область, м. Добропілля, вул. Саратовська, 43/46.

Ухвалою суду від 15.02.2017 року зустрічний позов прийнято до провадження та обєднано до розгляду разом з первісним.

Допитаний в судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_1 показав, що квартира за адресою: АДРЕСА_2, була придбана в листопаді 2012 року за його кошти. Вартість квартири становила 80 000,00 грн., продавцем квартири був ОСОБА_5, який є його давнім знайомим. Не заперечував той факт, що квартиру придбав для проживання дружини, однак розраховував на можливість також там проживати. Також не заперечував той факт, що з колишньою дружиною мав конфлікти, бували випадки коли не ночував дома, перебуваючи у іншої жінки. Також зазначив, що на даний час проживає в іншій квартирі, яку придбав для прийомної доньки ОСОБА_6 Враховуючи те, що шлюб з ОСОБА_4, свого власного житла він не має, та враховуючи те, що купляючи квартиру для ОСОБА_4 він розраховував здійснити з нею обмін, переїхавши з квартири прийомної доньки на квартиру по вул. Саратовська, 43/46, однак до спільної згоди з вказаного питання сторони не прийшли та враховуючи те, що спірна квартира придбана в шлюбі, просить визнати за ним на праві приватної власності ? частки квартири.

Представник позивача за первісним позовом, представник відповідача за зустрічним позовом просив суд задовольнити вимоги первісного позову, зустрічний позов залишити без задоволення. В обґрунтування зазначив, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 за кошти власні, позивач працював на шахті, отримував дохід, який дозволив йому придбати спірну квартиру. Оскільки квартира була придбана в шлюбі та при розірванні шлюбу сторонами не вирішено питання поділу спільного майна, просить визнати за позивачем на праві приватної власності ? частки квартири.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом в судове засідання не прибула, надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача за первісним позовом, представник позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, просив суд задовольнити зустрічну позовну заяву. В обґрунтування вимог зазначив, що спірна квартира була оформлення на ОСОБА_4, придбання здійснено вже після звернення відповідача до суду з позовом про розірвання шлюбу. Квартиру придбано в той час, коли ОСОБА_1 залишив сімю та майже півроку проживав з іншою жінкою, фактично шлюбні відносини фактично припинились, що підтверджується рішенням Добропільського міськрайонного суду від 27.11.2016 року. Також просив застосувати строк позовної давності, оскільки, на думку ОСОБА_4 сплинув трирічній строк на предявлення вимог про поділ майна.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що після смерті батька залишилась квартира, яку він вирішив продати. З пропозицією придбати квартиру за адресою м. Добропілля, вул. Саратовська, 43/46, до нього звернувся ОСОБА_4 приблизно восени 2012 року. ОСОБА_4 свідок знає давно, так як працювали разом на шахті. Домовились про ціну продажу на рівні 80 000,00 грн., зі сплатою по 40 000,00 грн. Через деякий час ОСОБА_1 віддав йому 40 000,00 грн. та вже після оформлення договору купівлі-продажу, в нотаріальній конторі ОСОБА_1 передав йому ще 40 000,00 грн. Також зазначив, що сплата нотаріальних послуг здійснена ОСОБА_1. Знав, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4, те, чи була присутня ОСОБА_4 у нотаріуса не памятає, оскільки пройшло майже 5 років. Щодо того, для яких цілей придбалася квартира достеменно не відомо, проте зробив припущення, що квартира могла куплятись до дружини, ключі від квартири віддавав ОСОБА_4

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що вона є рідною донькою ОСОБА_4, ОСОБА_1 є її вітчимом На даний час з ОСОБА_1 підтримуються нормальні відносини, вітають один одного зі святами, так як прожили разом досить значний проміжок часу. Зазначила, що подружні відносини матері з ОСОБА_1 не склались, вони часто сварились, бувало таке, що вітчим міг не ночувати по два-три дня дома. Щодо придбання в 2012 році квартири зазначила, що квартира куплялась для матері, кошти позичав її чоловік, він їздив на заробітки до Києва. Своєї власної квартири вони не мали, проте вирішили спочатку придбати квартиру для матері. Щодо підтвердження відповідних відомостей документально не могла пояснити чітко, чи є розписка про надання коштів чи ні, зазначивши, що з матірю гарні стосунку, тому не було необхідності. При укладанні договору купівлі-продажу у нотаріуса присутня не була, хто віддавав кошти за квартиру та яким чином не знає. Зазначила, що на момент придбання квартири вітчим та мати проживали разом.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_1 знає, проживали на Первомайській, 105, щодо факту придбання квартири йому нічого не відомо, коли розлучились також не відомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що ОСОБА_4 знає давно, вона проживає сама за адресою: м. Добропілля, вул. Саратовська, 43/46 та є її сусідкою. Вказану квартиру продав Мазур, квартира була в занедбаному стані, хто платив за вказану квартиру їй також не відомо, ОСОБА_4 робила там ремонт. Коли ОСОБА_4 розлучились не знає.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.01.1991 року по 22.01.2013 року, коли набрало законної сили рішення Добропільського міськрайонного суду про розірвання шлюбу від 27.11.2012 року.

06.11.2012 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу ОСОБА_9

За умовами вказаного договору ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 купила у спільну сумісну власність подружжя квартиру номер 46, яка знаходиться в будинку номер 43, по вул. Саратовська, в м. Добропілля Донецької області. Продаж здійснено за 80 000,00 грн.

Згідно п. 12 договору вказано, що цей договір укладається за згодою іншого з подружжя, продавця ОСОБА_10 та покупця ОСОБА_1 Договір купівлі продажу було зареєстровано в реєстрі за № 2968.

Згідно витягу № 36246501 Добропільського бюро технічної інвентаризації квартира, яка складається з двох жилих кімнат і допоміжних приміщень за адресою АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу від 06.11.2012 року, частка 1/1.

Усуваючи суперечності та неточності у показах сторін та свідків щодо здійснення оплати за квартиру, суд виходить з наступного.

До матеріалів справи долучено довідку ВСП «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» від 25.01.2017 року № 94, видану на імя ОСОБА_1, з якої вбачається, що останній з 16.05.2007 року по цей час працює гірноробочим підземної ділянки ШТ-4, також надано довідку від 27.01.2017 року № 696 про суму виплаченої заробітної плати за останні 12 місяців, яка склала 50192,68 грн.

Окрім того, сідок Мазур, який був продавцем квартири зазначив, що грошові кошти за квартиру йому особисто віддавав ОСОБА_1, шляхом сплати двічі по 40 000,00 грн. Вказане також підтвердив позивач.

Враховуючи, що до суду надано докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 отримував дохід, який дозволив йому здійснити придбання квартири та враховуючи те, що факти надання ОСОБА_6 чи її чоловіком ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 80 000,00 грн. не знайшли свого документального підтвердження, посилання відповідача на придбання квартири за її особисті кошти є необґрунтованим.

Відповідно до ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 372 ч. 2 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Доказів того, що позивач звертався до відповідача з приводу вирішення питання про поділ спірної квартири не надано. Домовленості з вказаного питання не приймались.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише дружину, це ще не означає, що вона є одноосібним власником майна.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності.

При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або рішенням суду.

Зі змісту п. 23, 24 Постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до п. 30 Постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що спірна квартира була придбана в зареєстрованому шлюбі, кошти на придбання квартири надавав ОСОБА_1, оскільки він мав місце праці та підтвердив джерело їх походження, та мав заощадження. Вказана квартира придбана з метою проживання в ній дружини, та з можливістю в подальшому проживати там позивачу, що також встановлено в ході судового розгляду справи.

Щодо заяви ОСОБА_4 про застосування позовної давності до заявлених вимог про поділ квартири, суд вважає її необґрунтованою, виходячи з наступного.

Так, дійсно ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Посилання на те, що шлюб було розірвано в січні 2013 року, а позивач звернувся до суду лише в січні 2017 року, тобто через 4 року після розірвання шлюбу судом вважається безпідставним.

Факт розірвання шлюбу не може вважатися подією, з настанням якої починає спливати строк позовної давності.

Початком спливу позовної давності є наявність такої складової, як момент коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вказана обставина повинна усвідомлюватись співвласником.

Суд не приймає доводи відповідача та його представника щодо того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для вимог про поділ квартири, оскільки законодавство не пов'язує початок перебігу строку позовної давності ані з датою укладення договору купівлі-продажу квартири, оформленого на одного з подружжя, ані з датою розірвання шлюбу між подружжям. Після купівлі спірної квартири у сторін виникло право спільної сумісної власності на цю квартиру, не зважаючи на те, що за договором купівлі-продажу покупцем виступав тільки відповідач. Само по собі оформлення договору-купівлі-продажу нерухомого майна на відповідача не порушує права позивача на це майно, як і розірвання шлюбу між сторонами. Будь-яких інших відомостей та доказів, які б дали підстави вважати, що було порушено право власності позивача на спірну квартиру суду не надано і судом не встановлено.

Позивач пояснив, що до відповідача взагалі не звертався з вимогою про поділ квартири, з чого суд робить висновок про те, що, зокрема, відмовою задовольнити вимогу позивача про добровільний поділ спільної квартири права позивача на поділ цієї квартири відповідачем не порушувалися. Тому перебіг позовної давності для позовних вимог позивача про поділ квартири не розпочинався і відсутні підстави застосовувати позовну давність.

З урахуванням вищевикладених обставин вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, викладені у зустрічній позовній заяви обставини не знайшли свого підтвердження, були спростовані в ході судового розгляду справи, як долученими до матеріалів справи письмовими доказами, так і показами свідків та поясненням осіб, що беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи те, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана особисто ОСОБА_4, за її особисті кошти та для задоволення своїх особистих потреб до суду не надано, тому зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, згідно вимог чинного законодавства, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

Таким чином, суд вважає, що квартира, розташована за адресою: м. Добропілля, вул. Саратовська, 43/46, є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи, що ця квартира є неподільним майном, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню і за кожним із сторін має бути визнано право власності на 1/2 частку вказаної квартири.

На підставі наведеного, керуючись вимогами ст.ст. 4, 5, 14, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на ? частину квартири за адресою АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на ? частину квартири за адресою АДРЕСА_4.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 400,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 223 ЦПК України та може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області у строки визначені ст. 294 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 22.02.2017 року.

Суддя А.О. Кошля