АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/87/17 Справа № 175/5260/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року м. Дніпро

09 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Єлізаренко І.А.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП /а.с.2-6/.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково /а.с.183-187/.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральних збитків: 48828 грн. 23 коп. - вартість відновлювального ремонту, 11561 грн. 20 коп. - вартість втрати товарного вигляду, моральну шкоду в розмірі 2000 грн. та судовий збір у розмірі 847 грн. 49 коп., всього на суму 63236 грн. 92 коп.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду змінити, позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 119 070 грн. 11 коп., з яких: 101 330 грн. 00 коп. - вартість відновлювального ремонту, 11 561 грн. 20 коп. втрата товарного вигляду та 2000 грн. моральної шкоди, вирішити питання судових витрат, в іншій частині позову відмовити, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.189-193/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 січня 2014 року близько 18 год. 35 хв. На автошляху «Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя» Дніпропетровського району Дніпропетровської області, водій ОСОБА_3 керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись в напрямку м. Запоріжжя, при зміні руху на вул. Старокойдакську допустив зіткнення із автомобілем НОМЕР_2 продовжуючи некерований рух зіткнувся із стоячим на лінії світлофора по вул. Старокойдакській зі сторони аеропорту автомобілем НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 Зазначена дорожньо-транспортна пригода настала внаслідок порушення ОСОБА_3 п.16.13 Правил дорожнього руху.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 автомобіль «Audi Q5» державний номерний знак АЕ 8855 AI, 2011 року випуску належить ОСОБА_2 /а.с.9/, якій внаслідок зазначеної транспортної пригоди було завдано матеріальну шкоду.

Під час ДТП автомобілю спричинені механічні пошкодження, через що ОСОБА_2 завдано шкоди у розмірі 60 389,43 грн., з яких 48 828,23 грн. вартість відновлювального ремонту та 11 561,20 грн. втрата товарного вигляду, що підтверджується висновком експерта № 01/14 від 29 січня 2014 року /а.с.84-98/.

Вина ОСОБА_3 встановлена Постановою про закриття кримінального провадження Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2014 року /а.с.33/.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За правилом, встановленим у ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ремонт позивач виконав через рік після скоєння ДТП, тому взяв до уваги суму відновлювального ремонту та матеріальних збитків зазначені в висновку судового експерта № 01/14 від 20 січня 2014 року, який має відповідну кваліфікацію, попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо недостовірного висновку /а.с.84/.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Згідно ч.1, п.1 ч.2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з роз'ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну.

З урахуванням того, що висновки автотоварознавця мають попередній характер, позивач має право на відшкодування фактично сплаченої суми за відновлювальний ремонт пошкодженого автомобілю.

Однак, акт виконаних робіт від 25 лютого 2015 року складений фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 /а.с.48/, на який посилається позивач не може вважатися належним доказом по справі.

Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України, передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав суду достатніх доказів про те, що під час розрахунку понесеної ним матеріальної шкоди необхідно керуватись його фактичними витратами, а не висновком № 01/14, складеного 20 січня 2014 року, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розпорядився своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України, передбачено, що Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що під час відновлювального ремонту підлягали заміні ряд запчастин та деталей, однак, позивач не надала суду жодних доказів за якими цінами були придбані нові деталі та запчастини.

Відповідно до роз'яснень п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Відповідач, порушував питання про передачу замінених деталей, які було використано при ремонті автомобіля /а.с.166-167/.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року було встановлено відсутність у ФОП ОСОБА_5 пошкоджених та замінених деталей /а.с.181/.

Отже, пошкоджений автомобіль мав цінність і суд повинен вирішити питання про передачу пошкоджених та замінених деталей відповідачу. Однак це питання не може бути вирішено у зв'язку з їх відсутністю.

Оскільки позивач не надав розрахунку вартості закупівлі замінених деталей для дослідження і встановлення дійсного розміру завданої шкоди і, враховуючи положення закону, що розмір збитків визначається із реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу та рішення суду першої інстанції залишити без змін, так як позивач не виконав вимог ст. 60 ЦПК України про обов'язок доказування і подання доказів.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Єлізаренко І.А.