АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/7363/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/789/28/17 Доповідач - Хома М.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Сташків Б. І., Костів О. З.,

секретар - Романюк Х.Ю.

з участю сторін - представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що 31 березня 2014 року уклала з відповідачкою договір позики, за яким передала останній 5500 доларів США на строк 10 календарних днів, тобто до 11 квітня 2014 року. У визначений договором строк кошти не були повернуті. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 липня 2014 року задоволено її позов про стягнення боргу, однак, рішення суду відповідачкою не виконане. Пунктом 6.3 договору позики передбачено, що за прострочення повернення коштів позичальник сплачує 1% від суми позики за кожен день прострочення. Зсилаючись на ст.ст. 526, 536, 625 ЦК України просила стягнути з відповідачки проценти згідно п.6.3 договору у сумі 21 010 доларів США, що еквівалентно 471 647 грн. та інфляційні нарахування у сумі 31665, 99 грн. 16 серпня 2016 року позивачка уточнила позовні вимоги та просила стягнути відсотки згідно п.6.3 договору позики у сумі 43 560 доларів США та відсотки згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 388, 32 долари США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 43 560 доларів США відсотків за прострочення повернення позичених згідно договору позики від 31.03.2014 року коштів за період з 11.04.2014 року по 11.06.2015 року, а також понесені позивачкою судові витрати.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Порушення норм процесуального права вбачає у тому, що на її думку, після скасування заочного рішення в силу ст. 21 ЦПК України той самий суддя не вправі був розглядати справу. Крім цього, вказує, що судом не враховано, що згідно п.1 договору позики грошовими коштами за даним договором є національна валюта гривня, позивач не мала права надавати позику та стягувати проценти в іноземній валюті, суд неправомірно стягнув штрафні санкції в іноземній валюті. Крім цього, стягуючи відсотки за прострочення повернення коштів, суд не взяв до уваги те, що відповідно до п.2.2 Договору позика є безпроцентною. Судом не враховано, що згідно п.6.3. договору передбачено нарахування відсотків за кожен день прострочення, тобто вказані нарахування є не процентами за прострочення сплати заборгованості, а це є пеня. У зв'язку із тим, що справа розглянута у її відсутності, просила застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені. Крім цього, суд не врахував, що нарахування штрафних санкцій у розмірі 365 % річних суперечить загальним засадам цивільного судочинства, передбаченим ст. 3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, які підтримали апеляційну скаргу, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який вважає рішення законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 6.3 договору позики сторони ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_5 (Позичальник) погодили, що за прострочення повернення коштів позичальник сплачує 1% від суми позики за кожен календарний день прострочення, що слід вважати іншим розміром процентів, установленим договором відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, тому прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки процентів у сумі 43 560 доларів США. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів згідно п.6.3 договору позики та процентів річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки він не відповідає обставинами справи, що відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення в цій частині та ухвалення нового.

Встановлено, що 31 березня 2014 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_6 (Позичальник) укладений договір позики, за умовами якого позичальник отримала позику у розмірі 5500,00 доларів США, що еквівалентно 62 700 грн. на день позики, строк повернення - до 11.04.2014 року. Згідно п.2.2 договору, грошовими коштами за цим договором є національна українська валюта гривня.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2014 року стягнуто із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 31.03.2014 року в розмірі 64 900 грн. (що еквівалентно 5500 доларів США станом на день ухвалення рішення).

Рішення суду не виконане.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 536 ЦК України, на яку зсилалася позивачка у позовній заяві, передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Пунктом 2.2 укладеного між сторонами договору позики від 31 березня 2014 року передбачено, що позика, що надається на умовах даного договору, є безпроцентною.

Отже, договір позики є безпроцентним, тому підстави для стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування позиченими коштами, відсутні.

Разом з тим, у пункті 6.3 договору позики сторони домовились про те, що за прострочення повернення коштів позичальник сплачує 1% від суми позики за кожен день прострочення.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вказані у п.6.3 договору 1% за кожен день прострочення слід вважати іншим розміром процентів, встановлених договором відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.

Так, ч.2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, стаття 625 ЦК України передбачає можливість встановлення договором лише іншого розміру річних, а не іншого способу їх обчислення (щоденного).

Нарахування річних процентів за прострочення виконання зобовязання сторони у договорі позики не передбачили.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони згідно ч.2 ст. 625 ЦК України у договорі встановили інший розмір процентів, чим визначені цією нормою 3% річних.

Передбачені пунктом 6.3 договору нарахування 1% від суми від суми позики за кожен день прострочення виконання зобовязання за своєю правовою природою, враховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Такі висновки узгоджуються з практикою Верховного Суду України (постанова від 1 липня 2014 року у справі №3-31гс14).

Окрім зазначеного, підтвердженням того, що передбачені п.6.3 нарахування є пенею, є зміст пункту 6.4 договору, яким визначено, що сплата неустойки (штрафу, пені) за даним договором не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобовязань. Оскільки жоден інший пункт договору не містить умов щодо сплати неустойки та її розміру, тому зміст пунктів 6.3 та 6.4 договору позики зводиться до нарахування саме пені, а не інших видів відповідальності за прострочення виконання грошового зобовязання.

Таким чином, у звязку з простроченням ОСОБА_6 зобовязань щодо повернення позики позивачка має право на стягнення пені згідно п.6.3 договору, а також 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України (а не 365% річних, які стягнуті судом першої інстанції).

Враховуючи, що судовим рішенням, яке вступило у законну силу, стягнуто з ОСОБА_7 -ОСОБА_8 64 900 грн. боргу згідно договору позики від 31 березня 2014 року, тому 1% від суми позики складає 649 грн.

За період прострочення згідно позовних вимог 792 дні (з 11.04.2014 року по 16.08.2016 року) сума пені згідно п.6.3 договору позики складає 514 008 грн. (792 дні х 649 грн.).

Твердження представника позивачки про те, що 1% згідно п. 6.3 договору позики слід рахувати від суми 5500 доларів США, колегія суддів вважає безпідставними, так як судовим рішенням, яке вступило у законну силу, стягнуто суму позики у гривневому еквіваленті, який складає 64 900 грн. Встановлений судовим рішенням розмір позики відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду і суд не вправі змінювати його.

Окрім цього, пеня стягується виключно в національній валюті України, а не в іноземній валюті.

Доводи ОСОБА_3, висловлені в апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені не заслуговують на увагу, так як відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, після скасування заочного рішення справа була призначена до судового розгляду на 1.08.2016 року. ОСОБА_5 або її представник ОСОБА_7 брали участь у судових засіданнях 1 та 31 серпня, 13 вересня 2016 року, надавали пояснення, заявляли усні та письмові клопотання, проте жодних заяв (ні усних, ні письмових) про застосування строку позовної давності відповідачкою чи її представником не було заявлено.

За таких обставин відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційним судом не приймаються та не розглядаються вимоги про застосування строку позовної давності, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі №6-2307цс15 (постанова від 2 березня 2016 року).

Разом з тим, і в суді першої інстанції, і в апеляційній скарзі відповідачка заявляє про те, що нарахування штрафних санкцій у розмірі, який значно перевищує суму боргу, суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом ч.3 ст. 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 рогку у справі №6-473цс16.

Таким чином, у даному випадку пеня нарахована на суму позики, розмір якої визначений судовим рішенням - 64 900 грн.

Тобто, збитками є сума 64 900 грн.

Отже, розмір пені, розрахунок якої наведено вище - 514 008 грн., значно перевищує розмір збитків.

На думку колегії суддів, стягнення пені у розмірі 514 008 грн. суперечить завданню справедливого судочинства.

Проаналізувавши викладені норми закону та наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів прийшла до висновку про можливість зменшення суми пені до 130 000 грн.

Окрім цього, суд першої інстанції неправильно визначив розмір процентів згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, стягнувши замість 3% річних - 365 % річних. Тому з відповідачки слід стягнути 3% річних від суми 64 900 грн. за період з 11.04.2014 року по 16.08.2016 року, що складає 4 224, 72 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення коштів згідно п.6.3 договору позики та процентів річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути в її користь з ОСОБА_3 кошти згідно п.6.3 договору позики у розмірі 130 000 грн. та 3% річних у сумі 4 224, 72 грн.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, зокрема, що після скасування заочного рішення в силу ст. 21 ЦПК України той самий суддя не вправі був розглядати справу, колегія суддів оцінює критично, так як передбачена ст.21 ЦПК України недопустимість повторної участі судді в розгляді справи стосується випадків скасування судового рішення судами вищестоящих інстанцій. Відповідно до ст. 228 ЦПК України заочне рішення переглядається судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, що й було зроблено судом першої інстанції. При цьому жодних порушень процесуальних норм судом не допущено.

Доводи апеляційної скарги про те, що після рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 липня 2014 року, яким з відповідачки стягнуто позику сумі 64 900 грн., зобовязання останньої є припиненими і позивачка не вправі повторно звертатися в суд, колегія суддів вважає безпідставними, так як невиконане судове рішення про стягнення заборгованості не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання і не позбавляє позичальника права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справах №6-120цс15 (постанова від 23 вересня 2015 року), №6-1262цс16 (постнова від 21 вересня 2016 року), яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів загальної юрисдикції.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, ст.ст. 267, 536, 549, 551, 625 ЦК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року скасувати в частині задоволених позовних вимог.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти згідно п.6.3 договору позики у розмірі 130 000 грн. та 3% річних у сумі 4 224, 72 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_9