Апеляційний суд Кіровоградської області
№ 22-ц/781/276/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.02.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Кіселика С.А., Чельник О.І.,

секретар Постоєнко А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Банк зазначав, що 11 серпня 2003 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 1210 -03, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 50 000 грн., а відповідач зобовязався повернути кредит на умовах, передбачених договором у строк до 10 листопада 2004 року. В порушення умов кредитного договору відповідач не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором, тому станом на 23 вересня 2016 року утворилась заборгованість, яка складає 235 268, 39 грн., з яких: 39 406, 61 грн. - заборгованість за кредитом ; 118 723,20 грн. - заборгованість за відсотками ; 15 948, 74 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 45 458, 17 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків ; 4 137, 70 грн. розмір інфляційних втрат за кредитом; та 11 592, 97 грн. - розмір інфляційних втрат за відсотками.

На листи-попередження про необхідність погашення простроченої заборгованості, відповідач не реагує, грошове зобовязання не виконав.

Банк просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 1210-03 від 11 серпня 2003 року в сумі 235 268, 39 грн. та понесені банком витрати по сплаті судового збору в сумі 3 529, 03 грн. (а.с.2-3).

Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2016 року позов Банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» борг за кредитним договором в сумі 235 268 грн. 39 коп. та судовий збір в сумі 3529 грн. 03 коп. (а.с.38).

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову банку про стягнення боргу за кредитним договором у звязку зі спливом строку позовної давності. Зазначає, що суд не врахував, що він є інвалідом І групи. (а.с.46-47).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача адвокат ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, а представник позивача заперечила проти них і просила рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі ст. ст, 530,610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Частина перша статті 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобовязання.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 11 серпня 2003 року між сторонами укладено договір кредиту № 1210-03, за умовами якого Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», надав відповідачу кредит у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 50 000 грн., зі сплатою 20 відсотків річних з кінцевим терміном повернення заборгованості 10 листопада 2004 року.

Пунктом 1.1.1. договору передбачено порядок погашення кредиту, а саме в період з 01 жовтня 2004 року по 31 жовтня 2004 року 25 000 грн. та з 01 січня 2004 року по 10 листопада 2004 року 25 000 грн. (а.с.4-8).

За умовами договору в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобовязань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, кредитор укладає з позичальником договір застави майна, заставною вартістю 46 000 грн. та з майновим поручителем позичальника ТОВ «Ворошиловське» договір застави майна загальною заставною вартістю 54 900 грн. (п.1.2., 1.3.1. та 1.3.2).

Пунктом 4.2. кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення позичальником строків сплати відсотків, визначених у п.2.4. цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.1.1., 2.6.3, 3.2.3., 4.4., 5.4. цього договору позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі 1 відсоток від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період.

Строк виконання зобовязання за договором закінчився 10 листопада 2004 року.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи , що умови кредитного договору боржник не виконав належним чином.

На погашення тіла кредиту 02 листопада 2006 року сплачено 6 426,72 грн., на погашення відсотків за користування кредитом сплачено 28 квітня 2006 року 11220 грн. та 02 листопада 2006 року 10 869,11 грн.. За період з 29 серпня 2003 року по 02 листопада 2006 року сплачено проценти в загальній сумі 31838,75 грн..

Після 02 листопада 2006 року кошти на повернення кредиту не вносились.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, у звязку з невиконанням позичальником зобовязання щодо повернення кредиту, станом на 23 вересня 2016 року існує заборгованість всього в розмірі 235 268, 39 грн., яка складається з:

-39 406, 61 грн. - заборгованість за кредитом ;

-118 723,20 грн. - заборгованість за відсотками ;

-15 948, 74 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту;

- 45 458, 17 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків ;

- 4 137, 70 грн. розмір інфляційних втрат за кредитом;

-11 592, 97 грн. - розмір інфляційних втрат за відсотками.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що борг по кредиту він повністю сплатив у 2006 році. Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 28 грудня 2005 року було звернено стягнення на заставне майно, його виселено з житлового будинку в с. Жовтневе Устинівського району Кіровоградської області.

Проте, в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України на підтвердження вказаних обставин щодо повного повернення кредиту, відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції представником позивача доказів не надано.

Як пояснив представник Банку, рішенням суду, на яке посилається в апеляційній скарзі відповідач, вирішувалось питання щодо звернення стягнення на заставне майно для погашення заборгованості за кредитним договором, яка утворилась на час подачі позову у 2005 році. Рішення суду виконувалось у 2006 році, що підтверджується відомостями про погашення заборгованості по тілу кредиту у листопаді 2006 року в сумі 6 426,72 грн. та відсоткам у квітні і листопаді 2006 року всього в сумі 22 089,11 грн., які містяться у розрахунку, наданого Банком. Заборгованість по кредиту залишилась в сумі 39 406,61 грн., на цю суму відповідно нараховувались відсотки за користування коштами, крім того нараховувалась пеня за порушення зобовязань.

Правильність наданих банком розрахунків заборгованості підтверджується умовами кредитного договору і не спростована відповідачем.

Докази того, що Банком не враховані будь-які платежі відповідачем та його представником ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надано.

Згідно змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобовязання.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Пеня нарахована Банком за період з 23 вересня 2015 року по 23 вересня 2016 року із розрахунку розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у цей період.

Розмір пені не перевищує боргового зобовязання, тому підстави для зменшення розміру пені, відсутні.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється у три роки( ст.257 ЦК).

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач в суді першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності не подавав.

Про застосування наслідків пропуску строку позовної давності відповідач зазначив у апеляційній скарзі на рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, а враховуючи те, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Вказана правова позиція висловлена, зокрема у постановах Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15 та від 11 лютого 2015 року у справі за № 6-246цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами загальної юрисдикції.

За таких обставин рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача на користь позивача, відповідає матеріалам справи та вимогам закону. В межах доводів апеляційної скарги підстав для його зміни або скасування в цій частині не встановлено.

Проте, обгрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідача на користь Банку судового збору.

Як свідчать матеріали справи, відповідач є інвалідом І групи (а.с 48).

Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ групи.

Відповідно до розяснень у п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 (із змінами) «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Вказані розяснення суд не врахував та безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 3 529,03 грн..

Оскільки при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції допустив порушення та неправильне застосування норм процесуального права, то відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, це є підставою для скасування рішення в частині розподілу та стягнення судових витрат у справі.

В решті рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2016 року в частині стягнення судового збору скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді С.А.Кіселик

ОСОБА_4