АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/5355/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/379/К/17 Тимошенко Т.І.
Категорія - 26 (I) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

судді: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участі секретаря: Чубіної А.В.,

за участі: представника відповідача Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" - Кукурузи Дарї Сергіївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 10 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 600000 грн. у зв'язку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, стійкою втратою професійної працездатності в розмірі 35%.

Рішенням суду позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_4 суму грошових коштів в розмірі 20000 грн. без урахування податків та обов'язкових платежів на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на недоведеність позивачем обставин справи, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема відсутні докази в підтвердження наявності факту заподіяння йому моральної шкоди, якими можуть бути лише висновки медичних установ, та в підтвердження протиправності поведінки відповідача. При цьому, при укладенні трудового договору позивач був під підпис ознайомлений із наявністю шкідливих умов праці та не ставив питання про розірвання трудового договору у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про охорону праці. Зважаючи ж на те, що ст. 14 Закону України «Про охорону праці» саме на працівника покладено обов'язок дбати про особисту безпеку та здоров'я, представник відповідача вважає, що професійне захворювання у позивача виникло внаслідок його власного недбайливого ставлення до свого здоров'я, тоді як роботодавець забезпечував позивача засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих виробничих факторів (надавав позивачу додаткову відпустку). Також, вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Також судом не було враховано, що позивач виконував роботу відповідно до трудового договору, тому він є суб'єктом страхування від нещасного випадку і мав бути забезпечений медикаментозним лікуванням у порядку визначеному Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а відшкодування витрат позивачу на лікування за рахунок роботодавця законодавством не передбачено.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що актом розслідування хронічного професійного захворювання (а.с.12-14), позивачу ОСОБА_4 встановлено хронічне професійне захворювання, а саме: радикулопатія попереково-крижова з вираженими статико-динамічними порушеннями, стабільним больовим та нейродистрофічним синдромом у вигляді правобічного коксоартрозу ПФ 2 ст. з помірним порушенням акту ходи.

Професійне захворювання виникло внаслідок того що, він працював, на протязі 16 років 10 місяців на шахті «Гвардійська» ВАТ «КЗРК» підземним машиністом електровозу (8 місяців), підземним гірничим робітником (1 рік 11 місяців), підземним електрослюсарем черговим та з ремонту обладнання (14 років 1 місяць), відповідно професійним обов'язкам виконував роботи, в шкідливих умовах, які внаслідок не застосування засобів малої механізації характеризувались важкою фізичною працею.

Також в він працював на попередніх професіях свого стажу - підземним електрозварником (13 років 6 місяців) ВКБ РУ ім. Р. Люксембург ВО «Кривбасруда», підземним слюсарем черговим та з ремонту обладнання (10 місяців) та підземним електрослюсарем черговим та з ремонту обладнання (3 місяці) ШБУ №1 тресту «Кривбасшахтобуд» згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці підготовленої Тернівською районною СЕС м. Кривого Рогу № Ф-2/2-102 від 17 лютого 2005 року виконував роботи, які також характеризувались важкою фізичною працею.

За висновком НДІ гігієни праці і профзахворювань профпатологічної МСЕК серії ДНА-02 № 017070 від 02 березня 2007 року йому вперше було встановлено втрату професійної працездатності у відсотках : 35% втрати професійної працездатності по радикулопатії, з датою чергового переогляду 01 лютого 2008 року. За висновком НДІ гігієни праці і профзахворювань профпатологічної МСЕК серії ДНА-02 № 022789 від 06 лютого 2008 року йому було повторно встановлено втрату професійної працездатності 35% по радикулопатії безстроково.

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_4 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язане з виробництвом, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 08 лютого 2007 року встановлена причина професійного захворювання - праця протягом 16 років 10 місяців на шахті «Гвардійська» ВАТ «КЗРК» підземним машиністом електровозу (8 місяців), підземним гірничим робітником (1 рік 11 місяців), підземним електрослюсарем черговим та з ремонту обладнання (14 років 1 місяць), відповідно професійним обов'язкам виконував роботи, в шкідливих умовах, які внаслідок не застосування засобів малої механізації характеризувались важкою фізичною працею.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та саме його дії стали причиною професійного захворювання безпідставні та суперечать вищевикладеному оскільки згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 08 лютого 2007 року причиною професійного захворювання позивача є його робота, зокрема на підприємстві відповідача, в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» забезпечував позивача засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої шкоди за умови доведеності такої шкоди.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов'язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

За таких обставин відхиляються колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що нормами ст. 14 Закону України «Про охорону праці» саме на працівника покладено обов'язок дбати про своє здоров'я і саме дії позивача призвели до виникнення у нього професійного захворювання, адже, як встановлено судом, роботодавцем було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а норми ст. 14 Закону України «Про охорону праці» передбачають обов'язки працівника щодо додержання вимог нормативно-правових актів з охорони праці та жодним чином не регламентують його дій у випадку порушення нормативно-правових актів з охорони праці роботодавцем.

Доводи апеляційної скарги відповідача, про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем також не знімають з відповідача обов'язку виконати вимоги закону й нести відповідальність в установленому законом порядку за їх невиконання.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Доводи апелянта про недоведеність факту моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Доводи представника відповідача в апеляційній скарзі про те, що судом необґрунтований розмір моральної шкоди спростовуються встановленими обставинами та матеріалами справи, оскільки судом взято до уваги роз'яснення в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» щодо визначення розміру моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та визначено розмір моральної шкоди з урахуванням фізичних та душевних страждань позивача.

Так, внаслідок отриманого професійного захворювання позивач постійно відчуває біль в хребті, стійкий біль та обмеження рухів у шийному і поперековому відділах хребта з іррадіацією в руки та ноги, що посилюється при рухах, оніміння в кінцівках, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових і колінних суглобах, утруднену ходу, загальну слабкість, швидку втомлюваність, набряк гомілок. Такий стан не дає можливості йому спокійно відпочивати вночі, займатися фізичною роботою. З цих причині він не може повноцінно жити та вести звичну життєву - діяльність до якої звик. Для зменшення болі він змушений приймати знеболювальні ліки, постійно відчуває себе хворою людиною, що викликає роздратованість та нервозність, що призводить до розладу психо-емоційного стану. У зв'язку з професійним захворюванням він змушений проходити амбулаторне та стаціонарне лікування, приймати велику кількість ліків. Душевний біль спричиняє і той фактор, що раніше він відчував себе бадьорим та впевненим, був опорою для своєї сім'ї, а тепер він сам потребує допомоги та моральної підтримки. Усі ці фізичні обмеження викликають моральні страждання.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач є суб'єктом страхування від нещасного випадку і мав бути забезпечений медикаментозним лікуванням у порядку визначеному Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» колегією суддів відхиляються, оскільки предметом позовних вимог є відшкодування моральної шкоди, а не стягнення витрат понесених на лікування.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони фактично зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів та їх переоцінки.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на інших підприємствах, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: