Справа № 442/6686/13-ц
Провадження № 4-с/442/28/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді - Кучаковського Ю.С.

за участю секретаря судового засідання - Харіва І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду зі вказаною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що заступником Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кушнір С.Т. на підставі виконавчого листа № 442/6689/13-ц, виданого 01.07.2015 Дрогобицьким міськрайонним судом було відкрито провадження ВП № 48451092 про стягнення боргу з позичальника на користь ПАТ „Укрсоцбанк".

В межах даного виконавчого провадження було передано на реалізацію належне йому єдине нерухоме майно, а саме - трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Скаржник вважає, що такі дії ВДВС ГТУЮ у Львівській області є протиправними, оскільки, відповідно до вимог Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України „Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України „Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Крім цього, зазначає, що в даній квартирі на даний час, проживають та зареєстровані його малолітні діти. Поряд з цим вказує, що відповідно до вимог п. 3 розділу II „Передача майна на реалізацію" Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом МЮУ від 29.09.2016 № 2831/5, зазначено, що заявка на реалізацію арештованого майна подається державним виконавцем разом із визначеними положенням документами. Серед таких документів у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти повинна додаватися копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду. Жодного із зазначених документів в матеріалах виконавчого провадження немає. А тому, з урахуванням вищенаведеного, скаржник просить суд визнати протиправними дії Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо підготовки проекту заявки на реалізацію арештованого майна, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_1, затвердження даної заявки та направлення її державному підприємству, яке належить до сфери управління Міністерства юстиції України та уповноважене відповідно до законодавства на здійснення заходів зі створення та супроводження програмного забезпечення системи реалізації арештованого майна.

Представник скаржника - ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, надіславши заяву в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності. Крім того, просить суд долучити до матеріалів справи довідку про місце проживання та лист-пояснення ТОВ „Галичанка".

Державний виконавець Кушнір С.Т. подала заяву про слухання справи у її відсутності, скаргу не підтримала, з підстав викладених у письмовому запереченні. Зокрема державний виконавець зазначив, що місцем проживання скаржника являється не спірна квартира, інше помешкання за адресою: АДРЕСА_2 Крім того згідно будинкової книги скаржник за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованим не значиться. Також державний виконавець зазначив, що довідка ТзОВ „Галичанка" не може бути наналежним підтвердженням факту проживання скаржника, оскільки відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМ України від 02.03.2016 № 207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних міркувань.

Суд встановив, що у Дрогобицькому МРВ ДВС Головного ТУЮ у Львівській області перебуває на виконанні виконавче провадження ВП № 48451092 з виконання виконавчого листа № 442/6686/13-ц, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, про звернення стягнення на заставлене, згідно Іпотечного договору від 19.06.2007 за реєстровим № 576 майно, що належить ОСОБА_1, а саме: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 79,6 кв.м, житловою площею 48.8 кв.м, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження (п. 4.6.2 Іпотечного договору) з початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог ПАТ „Укрсоцбанк" в сумі 87 937,55 дол. США та 58 454,96 грн та 1 820,00 грн судових витрат (1 700,00 грн державного мита та 120,00 грн витрат на ІТЗ розгляду справи).

13.08.2015 на підставі заяви ПАТ „Укрсоцбанк" вищезазначений виконавчий документ прийнято до примусового виконання та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою надано боржнику строк для добровільного виконання до 19.08.2015.

У строк, встановлений для добровільного виконання боржником рішення суду не виконано, у зв'язку з чим державним виконавцем, у відповідності до вимог Закону України „Про виконавче провадження" у спосіб та порядок, визначений виконавчим документом, вчинено виконавчі дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, а саме - опис та арешт предмета іпотеки, проведення суб'єктом оціночної діяльності оцінки майна та передача його на реалізацію.

Відповідно до статей 1, 11 Закону України „Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV, який діяв на момент відкриття виконавчого провадження, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 1 ст. 75 Закону України „Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV, який діяв на момент відкриття виконавчого провадження, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 Закону для самостійного виконання рішення.

Відповідно до п. 7 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України „Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

В межах даного виконавчого провадження було передано на реалізацію належне ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Державним виконавцем було підготовлено проект на реалізацію арештованого майна, а саме трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, начальником Дрогобицькому МРВ ДВС Головного ТУЮ у Львівській області було затверджено дану заявку та направлено її відповідному підприємству, яке здійснює його реалізацію.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладання договору іпотеки - 19.06.2007 ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_2. Права власності на вказане приміщення він не мав, оскільки проживав там з батьком.

07.10.2013 ПАТ „Укрсоцбанк" надіслало ОСОБА_1 вимогу про виселення з трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Також рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.11.2013 № 442/6686/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 08.06.2015, було задоволено позов ПАТ „Укрсоцбанк" та виселено ОСОБА_1 з вищезазначеної квартири в судовому порядку.

Рішення про виселення в порядку встановленому Законом України „Про виконавче провадження" не виконувалося.

Таким чином ОСОБА_1 фактично проживає зі своєю сім'єю (дружина ОСОБА_4 та малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6) в трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Крім цього житла у ОСОБА_1 інше на праві власності відсутнє.

Відповідно п. 1 Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 № 1304-VII, не може бути примусово стягнуто нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України „Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України „Про іпотеку", якщо майно виступає як забезпечення зобов'язань громадян України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Для застосування даного закону та заборони встановленої ним потрібна одночасна наявність двох передумов, а саме: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Судом встановлено, що умови щодо вказаної квартири дотримані в повній мірі, що підтверджується в частині площі приміщення умовами договору іпотеки та правовстановлюючими документами на майно. В частині, що стосується вимоги про використання даного майна, як місця постійного проживання ОСОБА_1 надано довідку ТзОВ „Галичанка", в якій зазначено, що ОСОБА_1 дійсно проживає в АДРЕСА_1 разом зі своєю сім'єю (дружина ОСОБА_4 та малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6).

Як вірно вказує державний виконавець в домовій книзі відсутній запис про проживання самого скаржника ОСОБА_1, проте в цій квартирі зареєстровані члени його сім'ї (дружина ОСОБА_4 та малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6).

Відповідно до вимог п. 3 розділу II „Передача майна на реалізацію" Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерстваюстиції України29.09.2016 № 2831/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016за 1301/29431, зазначено, що заявка на реалізацію арештованого майна подається державним виконавцем разом із визначеними положенням документами. Серед таких документів у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти повинна бути додана копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду. Жодного із зазначених документів в матеріалах виконавчого провадження немає.

Відповідно до приписів п. 4 розділу II „Передача майна на реалізацію" Порядку реалізації арештованого майна - начальник відділу державної виконавчої служби після отримання проекту заявки та документів щодо передачі майна на реалізацію у строк до трьох робочих днів перевіряє ці документи на відповідність вимогам законодавства, наявність відомостей про місце зберігання й демонстрації майна та у разі виявлення порушень визначає їх перелік та встановлює строк для усунення порушень, який становить не більше трьох робочих днів, а у разі, якщо відповідно до законодавства реалізація майна неможлива, документи щодо передачі майна на реалізацію повертаються державному виконавцю, який їх подав, із зазначенням визначених законодавством підстав, що унеможливлюють реалізацію майна.

Відтак за наявності визначених вище підстав (наявність та чинність мораторію на реалізацію спірної квартири та наявність прав на нього дітей без дозволу органу опіки та піклування чи рішення суду про припинення таких прав) начальник державної виконавчої служби повинен був би повернути проект заявки на реалізацію арештованого манна державному виконавцю. Проте вказаних дій зі сторони керівника ВДВС вчинено не було, заявка на реалізацію майна була затверджена та передана організатору електронних торгів, в компетенцію якого уже не входить перевірка змісту заявки на відповідність вимогам законодавства. Таким чином, на даний час на реалізації внаслідок протиправних дій державної виконавчої служби перебуває майно яке з визначених законодавством підстав, не може бути об'єктом реалізації.

Відповідно до п. 28 розділу VIII Порядок звернення стягнення на майно боржника Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України02.04.2012 № 512/5(у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) зареєстрованому в Міністерстві юстиції України02.04.2012 за № 489/20802, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Дана норма оскаржувалась групою банків в порядку адміністративного судочинства проте постановою ВАСУ у справі № 2а-6500/12/2670 від 15.11.2012 дана норма була визнана законною та правомірною, а в позові щодо її скасування було відмовлено.

Скаржником надавалися відомості щодо вказаних обставин Дрогобицькому міськрайонному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що свідчить копія відповідної заяви від 31.01.2017 з відміткою про її реєстрацію 01.02.2017, проте жодних дій щодо усунення порушень Закону зі сторони Дрогобицького ВДВС ГТУЮ у Львівській області прийнято не було.

Суд не погоджується з твердженнями державного виконавця про те, що реєстрація неповнолітніх дітей у вищезазначеній квартирі не являється підставою не проведення виконавчих дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки договір іпотеки № 786, згідно якого предметом іпотеки являється квартира АДРЕСА_1 укладено 19.06.2007, а неповнолітні діти зареєстровані 30.10.2008 та 28.09.2010.

Відповідно до ч. 5 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Враховуючи наведене та ті обставини, що дружина скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 все ж таки зареєстрована у вищезазначеній квартирі та її не було виселено у судовому порядку вона мала право зареєструвати дітей у цій квартирі.

Крім того суд враховує те, що в межах даного провадження суд, а тим більше державний виконавець, не в праві вирішувати чи було зареєстровано неповнолітніх дітей скаржника на законних підставах чи ні. Судового рішення, яке б спростовувало зазначене суду надано не було, а відтак суд виходить з того, що факт реєстрації неповнолітніх дітей в квартирі має місце і для її передачі на реалізацію державному виконавцю потрібен дозвіл органів опіки та піклування.

Враховуючи наведені обставини, трикімнатна квартира АДРЕСА_1 не може бути об'єктом примусового стягнення в межах виконавчого провадження до моменту втрати чинності вказаного Закону та мораторію котрий ним впроваджений.

Таким чином державний виконавець мав отримати дозвіл органів опіки та піклування для передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, а начальник Дрогобицького ВДВС ГТУЮ у Львівській області не мав права затверджувати заявку на реалізацію без цього дозволу та направляти заявку державному підприємству, яке належить до сфери управління Міністерства юстиції України та уповноважене відповідно до законодавства на здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення системи реалізації арештованого майна - протиправними.

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі за № 6-333цс15, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03 червня 2014 року № 1304-VII.

Поняття „мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті ", не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону „Про мораторій" залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону України „Про мораторій".

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України „Про мораторій" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

А тому, суд приходить до висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України „Про мораторій" не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом України у постанові від 09.09.2015 № 6-483цс15.

Щодо твердження скаржника про протиправність підготовки державним виконавцем проекту заявки, то суд не погоджується з таким твердженням.

Так відповідно до п. 3 розділу II „Передача майна на реалізацію" Порядку реалізації арештованого майна державний виконавець готує проект заявки, проте факт такої підготовки не являється протиправним. У цьому пункті зазначається лише про те, що проект заявки може бути затверджений та переданий за наявності відповідних документів.

А тому суд доходить висновку, що дії державного виконавця щодо підготовки проекту заявки на реалізацію арештованого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 не є протиправними, а тому скарга в цій частині не підлягає задоволенню.

За таких обставин суд вважає, що дії державного виконавця Дрогобицького ВДВС ГТУЮ у Львівській області щодо затвердження заявки на реалізацію арештованого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 та направлення її державному підприємству, яке належить до сфери управління Міністерства юстиції України та уповноважене відповідно до законодавства на здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення системи реалізації арештованого майна є протиправними, а тому вимоги скаржника в цій частині підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 210, 383-389 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати дії державного виконавця Дрогобицького ВДВС ГТУЮ у Львівській області щодо затвердження заявки на реалізацію арештованого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 та направлення її державному підприємству, яке належить до сфери управління Міністерства юстиції України та уповноважене відповідно до законодавства на здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення системи реалізації арештованого майна - протиправними.

В решті скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п'яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя Ю.С. Кучаковський