Справа № 640/1499/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017 Суддя Київського районного суду м. Харкова Муратова С.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання бездіяльності державного виконавця та начальника Київського відділу державної виконавчої служби, -

В С Т А Н О В И В:

31.01.2017 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання бездіяльності державного виконавця та начальника Київського відділу державної виконавчої служби.

Ухвалою судді від 02.02.2017 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наступних підстав.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити відповідність вимог, з якими позивач звертається до суду для захисту, а також дотримання позивачем вимог, передбачених ст.ст. 119, 120 ЦПК України.

Вивчивши позовну заяву та додані до неї матеріали, було встановлено, що подана позовна заява не відповідає вимогам ч. 5 ст. 119 ЦПК України, відповідно до вимог якої, до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору. Однак, в порушення вимог ч. 5 ст. 119 ЦПК України, не сплачений судовий збір за розгляд даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб установлений у місячному розмірі 1600 грн.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 640 грн.

Отже, позивач мав надати квитанцію про сплату судового збору на суму 640 грн., які повинні бути перераховані на наступний рахунок: отримувач коштів: Управління державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова Харківської області, код отримувача: 37999675, банк отримувача: ГУДКСУ в Харківській обл., МФО: 851011, рахунок отримувача:0004, код класифікації доходів бюджету: 22030001, у призначенні платежу платником повинно бути вказано: слова "судовий збір", Київський районний суд м. Харкова код ЄДРПОУ суду: 02893746.

Згідно ст. 121 ЦПК України позовна заява, подана без додержання вимог у статтях 119-120 ЦПК України або не сплачено судовий збір, підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Крім того, вивчивши зміст позовних вимог, суддя вважав необхідним зазначити наступне. З додатків та зі змісту позову слідує, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.12.2015, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, вирішено стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 коп. щомісячно, але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.11.2015 і до досягнення ним повноліття.

В подальшому, ОСОБА_1 було подано заяву до Київського ВДВС м. Харкова про примусове виконання зазначеного рішення суду, згідно виконавчого листа № 640/18940/15-ц від 01.02.2016.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що чеки, які вона просить визнати не дійсними як аліменти, подані боржником у звязку із даним виконавчим провадженням.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Вони мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Виходячи з положень ст. ст. 383, 386 ЦПК України, розгляд скарг відбувається за участю заявника та заінтересованих осіб. Суб'єктами права на звернення до суду із скаргою відповідно до ст. 383 ЦПК України є сторони виконавчого провадження. Суб'єкти права оскарження в цивільному процесі набувають правосуб'єктності заявника, а інші учасники цього провадження, прав і обов'язків яких безпосередньо стосується зазначене звернення, - заінтересованих осіб.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Проте, позивач дій державної виконавчої служби чи її посадових осіб в передбаченому законом порядку не оскаржує, а предявив позов до виконавчої служби про визнання чеків не дійсними та зобовязання державного виконавця виконати перерахунок заборгованості та накласти арешт на рухоме та нерухоме майно боржника. При цьому з позовної заяви вбачається, що позивач звертається до суду в порядку позовного провадження, посилаючись при цьому на ст. ст. 74, 76 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вказано вище, позивач звертається із позовною заявою, хоча вказаними вище нормами для даної категорії справ передбачено право особи на звернення до суду зі скаргою, яка, відповідно до ч. 2 ст. 384 ЦПК України, подається до суду, який видав виконавчий документ.

Згідно резолютивної частини вказаної ухвали Київського районного суду м. Харкова від 02.02.2017, позивачу надано 5-денний строк, з дня отримання цієї ухвали, для усунення недоліків позовної заяви, а саме, для сплати судового збору.

Копію вказаної ухвали про залишення вказаної позовної заяви без руху позивач отримав 09.02.2017, згідно зворотного поштового повідомлення.

Враховуючі, що недоліки, вказані в ухвалі суду, позивачем у встановлений відповідно до ухвали суду строк і до теперішнього часу не виконані, суд вважає необхідним повернути позовну заяву позивачу, роз'яснивши, що відповідно до ч. 5 ст. 121 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання бездіяльності державного виконавця та начальника Київського відділу державної виконавчої служби - вважати неподаною та повернути позивачу з усіма додатками.

Роз'яснити позивачу, що відповідно до ч.5 ст. 121 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі протягом пяти днів з дня її проголошення апеляційної скарги. Оскільки ухвалу постановлено без участі особи, яка може її оскаржити, апеляційна скарга може бути подана протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя

Київського районного суду м. Харкова С.О. Муратова