УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Соколової В.В.,

при секретарях Заліській Г.Г., Майданець К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 05.11.2014між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав відповідачу грошові кошти в сумі 150 000,00 грн., з терміном повернення до 05.02.2015.

Під час укладення договору та при передачі грошових коштів були присутні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Вказані кошти передавалися готівкою, про отримання яких ОСОБА_2 написала розписку.

05.11.2014 між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за договором позики.

Оскільки, ОСОБА_2, всупереч умовам договору, грошові кошти своєчасно не повернула та неустойку за невиконання договору не сплатила, а також не реагувала на вимоги позивача про повернення коштів, ОСОБА_1, з урахуванням в подальшому збільшення позовних вимог, просив стягнути у солідарному порядку із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 борг за договором безпроцентної позики у розмірі 100 000,00 грн., неустойку в розмірі 45 000,00 грн., інфляційні втрати в сумі 47 093,66 грн., 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 1 150,68 грн., всього 193 247,34 грн., а також стягнути з ОСОБА_3 на свою користь пеню за прострочку поручителя в розмірі 195 750,00 грн. Крім того, позивач просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та судові витрати.

Справа № 759/3058/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/936/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 05.11.2014 із врахуванням інфляції у розмірі 137 400,00 грн., три відсотка річних у розмірі 2 593,15 грн., пеню у розмірі 30 000,00 грн., а також судовий збір 1 699,93 грн., а всього 171693,08 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

ОСОБА_2 зазначила, що з 13.05.2013 займала посаду завідуючої аптеки № 1 в ТОВ «ФК ВЕЛГО», про продаж якого було прийнято рішення головним керівником ОСОБА_1

ОСОБА_3, як особа, яка виявила бажання купити дане товариство, купив тільки майно і залишки товару, а ОСОБА_2, яка була призначена директором ТОВ «ФК ВЕЛГО», запропоновані умови про співробітництво із ОСОБА_3, у разі чого на неї оформлюється боргова розписка і договір позики, оскільки вона є гарантом з обох сторін.

Вказувала, що ОСОБА_3 підписав договір поруки і передав ОСОБА_1 гроші у сумі 25 000, 00 грн. та 1 900, 00 доларів США. 08.12.2014 ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 ще 50 000,00 грн. В той же день ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 накладні на купівлю майна та оргтехніки підприємства.

Враховуючи наведене, просила рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу відхилити з огляду на її безпідставність.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 05.11.2104 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн. (а.с. 5-6).

Вказаним договором встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути грошові кошти до 05.02.2015 рівними частинами за наступним графіком: частина перша в розмірі 50000,00 грн. - до 05.12.2014;частина друга в розмірі 50 000,00 грн.- до 05.01.2105;частина третя в розмірі 50 000,00 грн.- до 05.02.2015.

На підтвердження передачі коштів відповідачем було складено розписку (а.с.7).

05.11.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до якого останній поручився перед позивачем за належне виконання ОСОБА_2взятих на неї зобов'язань за договором позики від 05.11.2014.

Відповідно до п.1.2. вказаного договору поручитель відповідає перед позикодавцем у повному обсязі, а позичальник і поручитель є солідарними боржниками(а.с. 10-11).

Позивач вказував, що перша частина позики ОСОБА_2 була повернута. Проте, в результаті не виконання зобов'язання щодо повернення іншої частини позики, у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 100000,00 грн.

06.02.2015 позивачем на адресу ОСОБА_2 направлялася вимога про повернення позики та сплати неустойки (а.с. 8).

06.02.2015 на адресу ОСОБА_3 направлялася вимога про виконання договору поруки (а.с. 13).

Разом з тим, відповідачі залишили вказані вимоги поза увагою та всупереч умовам договору, свої зобов'язання не виконали.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з боку відповідачів мало місце порушення умов договору позики та договору поруки, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню. Разом з тим, суд дійшов висновку про необґрунтованість визначеної позивачем суми неустойки, що підлягає стягненню з відповідачів, та позовної вимоги до поручителя про стягнення з нього пені за прострочення виконання зобов'язання.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримала грошові кошти від позивача, сторони дійшли згоди про повернення вказаних коштів в строк до 05.02.2015 шляхом сплати коштів рівними частинами за узгодженим графіком, проте зобов'язання щодо їх повернення у встановлений строк, ОСОБА_2 не виконала.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження виконання взятих на себе відповідачем зобов'язань в повному обсязі.

Разом з тим, при зверненні з апеляційної скаргою відповідач звертала увагу на те, що у Святошинському районному суді м. Києва розглядається цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, тертя особа: ОСОБА_3, про визнання договору позики недійсним.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.08.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.10.2016, у задоволені вищевказаного позову відмовлено (а.с. 190-191).

Слід зазначити, що ОСОБА_2 здійснила повернення першої частини грошових коштів за умовами договору позики, а відтак, всупереч твердженням свого представника, відповідач визнавала наявність договірних зобов'язань з ОСОБА_1

Колегія суддів також погоджується із розміром заборгованості, яка підлягає стягненню, оскільки п. 8 договору позики передбачено, що у разі порушення позичальником строку та умов повернення позики, передбачених цим договором, позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 30% від суми коштів, що не повернуті позикодавцю у терміни, визначені п.п.5.1.-5.3. (а.с. 5-6).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 546, 625 ЦК України та враховуючи наведені умови договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики у розмірі 171693,08 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2, яка була призначена директором ТОВ «ФК ВЕЛГО» запропоновані умови про співробітництво із ОСОБА_3, у разі чого на неї оформлюється боргова розписка і договір позики, оскільки вона є гарантом з обох сторін при виникненні правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так, в матеріалах справи міститься договір позики, який підписаний сторонами, а також відповідачем складено розписку на підтвердження факту передачі грошових коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відтак, підписання сторонами договору позики свідчить про погодження ними та прийняття всіх істотних умов такого договору.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_2 та її представником, як в суді першої інстанції так і під час розгляду справи в апеляційному суді, не було надано жодних допустимих та належних доказів на підтвердження доводів, викладених у апеляційній скарзі.

Висновок суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, відповідає обставинам справи.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: