У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобов'язання привести у відповідність самочинне будівництво шляхом знесення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, у якому просила зобов'язати ОСОБА_5 привести у відповідність до вимог норм ДБН України 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» самочинне будівництво господарської будівлі (сараю) під літ. «Е», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення частини самочинно збудованої господарської будівлі (сараю) під літ. «Е», яка впритул прилягає до земельної ділянки позивача.

Позов обґрунтовано тим, що на земельній ділянці, якою користується відповідач та яка межує з ділянкою позивача, відповідачем самочинно збудовано сарай під літ. «Е», розміром 5,05 м х 4,15 м. При цьому жодних документів, які давали б відповідачу дозвіл на початок будівництва, а також документів про введення в експлуатацію вищевказаної будівлі у відповідача немає. На думку позивача, при самочинному спорудженні вказаного сараю відповідачем було порушено п. 3.25 ДБН України 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», зокрема, спірна господарська будівля (сарай) в притул прилягає до межі земельної ділянки позивача, чим створює незручності в користуванні нею. Окрім того, з будівлі ОСОБА_5 стікають на ділянку позивача атмосферні опади та стічні води, в зв'язку з чим підмокає стіна гаража, що належить позивачу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2016 року, позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 привести у відповідність до вимог норм ДБН України 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» самочинне будівництво господарської будівлі (сараю) під літ. «Е», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на території ОСОБА_5, шляхом знесення частини самочинно збудованої господарської будівлі (сараю) під літ. «Е», таким чином, щоб відстань до межі земельної ділянки ОСОБА_4 від найбільш виступної конструкції стіни господарської будівлі (сараю) була не менше 1,0 м.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держмістобудування № 44 від 17 квітня 1992 року, для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_4 належить 1/2 частина будинковолодіння, що підтверджується договором дарування від 08 травня 2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 травня 2009 року. Власником іншої частини вказаного житлового будинку є ОСОБА_5

ОСОБА_4 є користувачем двох земельних ділянок, які знаходяться на АДРЕСА_3: площею 0,07 га - для ведення городництва та площею 0,03 га - для обслуговування житлового будинку, що підтверджується договорами оренди землі від 27 січня 2014 року, укладеними ОСОБА_4 та Тернопільською міською радою.

ОСОБА_5 є користувачем суміжної земельної ділянки площею 289 кв. м.

Також судами встановлено, що в 2003 році ОСОБА_5 на належній їй земельній ділянці самочинно побудувала сарай під літ. «Е», розміром 5,05 м х 4,15 м, одна стіна якого побудована на межі із земельною ділянкою ОСОБА_4, цільове призначення якої обслуговування житлового будинку. Будівництво вказаної споруди проведено, з порушенням норм ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06 липня 2006 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2006 року, встановлено, що спірний сарай літ. «Е», який самовільно збудувала ОСОБА_5, чинить перешкоди ОСОБА_6 (попередньому власнику частини будинковолодіння на АДРЕСА_1), які полягають в тому, що на його ділянку з господарської будівлі ОСОБА_5 попадають атмосферні опади та стічні води, у зв'язку із чим підмокає стіна його гаража.

Даним рішенням зобов'язано ОСОБА_5 привести господарську будівлю у відповідність до вимог п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06 липня 2006 року не було виконано.

В наступному, приписом інспекції ДАБК у Тернопільській області про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 14 квітня 2014 року зобов'язано ОСОБА_5 в термін до 14 жовтня 2014 року господарську будівлю (сарай) під літ. «Е» на АДРЕСА_3 привести до вимог чинного законодавства, у разі неможливості - демонтувати.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до інспекції ДАБК у Тернопільській області про скасування припису від 14 квітня 2014 року. Даною постановою суду встановлено, що ОСОБА_5, всупереч вимог статей 9, 27 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст. 29 Закону України «Про планування і забудову територій» без реєстрації об'єкта будівництва в органах держархбудконтролю у 2003 році, провела роботи із будівництва господарської споруди за адресою: АДРЕСА_1, а тому таке будівництво вважається самовільним будівництвом, що тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, дійшов правильного висновку про те, що самочинно збудована господарська будівля (сарай) під літ. «Е», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території ОСОБА_5 та прилягає до межі земельних ділянок, не відповідає нормі, передбаченій п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», та створює ОСОБА_4незручності в користуванні орендованою нею земельною ділянкою.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що даний позов пред'явлений ОСОБА_4 до суду у листопаді 2014 року, тобто після спливу строку позовної давності не може бути прийнятий до уваги суду, оскільки, як вбачається із договорів оренди земельних ділянок, ОСОБА_4 стала законним землекористувачем суміжної із відповідачем земельної ділянки та отримала передбачене ч. 2 ст. 152 ЗК України право вимагати усунення будь-яких порушень її прав на землю лише 27 січня 2014 року, а отже строк позовної давності не є пропущеним.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В. Демяносов

Ю.Г.Іваненко