У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року прокурор Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_6

Зазначав, що 19 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання набула у власність вказану квартиру.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області 29 квітня 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року скасовано, провадження у справі закрито.

Крім того, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 2 вересня 2014 року було визнано спадщину на квартиру АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_6, відумерлою та передано вказану квартиру територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру всупереч вимогам діючого законодавства, порушуючи права та інтереси держави, прокурор просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4., недійсним.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року у задоволенні позову прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради відмовлено.

Останнім рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року рішення районного суду скасовано. Позов прокурора Московського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 19 лютого 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А., за змістом якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено обставин невідповідності спірного договору вимогам закону, зокрема ст. 203 ЦК України, та наявність правових підстав, передбачених ст. 230 ЦК України для визнання його недійсним. Зазначав, що позивач не був стороною договору, тому не може заявляти вимогу про недійсність договору.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов прокурора, апеляційний суд виходив із того, що спірний договір суперечить інтересам закону і держави, оскільки відповідно до рішення Харківської міської ради спірну квартиру прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. При цьому послався на те, що рішення суду, на підставі якого ОСОБА_3 одержала право власності було скасовано, тому вона не мала права на продаж квартири, так як не була належним власником квартири.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_6

19 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання набула вказану квартиру у власність.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області 29 квітня 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2014 року скасовано, провадження у справі закрито.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 2 вересня 2014 року спадщину на квартиру АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_6, було визнано відумерлою та передано вказану квартиру територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й задовольняючи позов, не виконав вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК Україниодна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК Українипередбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК Українипередбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом Українипередбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК Українинадає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-107 цс 12 від 7 листопада 2012 року, № 6-348 цс 15 від 10 червня 2015 року, № 6-67 цс 15 від 13 травня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України.

Посилання апеляційного суду на те, що Харківська міська рада не є власником квартири і не може заявляти вимогу про витребування майна із чужого незаконного володіння, невірні, оскільки сам же апеляційний суд зазначає, що відповідно до порядкового номера 33 Додатку 2 до чинного рішення Харківської міської ради від 29 жовтня 2014 року «Про комунальну власність м. Харкова» спірну квартиру прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

Отже, ставши власником квартири, яка, на думку позивача, вибула з володіння власника поза його волею, Харківська міська рада має право на пред'явлення позову про витребування майна і невірним є спосіб судового захисту про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки міська рада не була стороною цього договору (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Ураховуючи викладене, апеляційний суд при новому розгляді справи, належним чиномне перевірив доводів про безпідставність вимог щодо визнання спірної угоди недійсною з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до цих правовідносин, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору і дійшов передчасного висновку про задоволення позову з підстав, заявлених прокурором.

Разом з тим, відповідно до повноважень суду касаційної інстанції, визначених ч. 3 ст. 335 ЦПК України, не може залишатись у силі і рішення районного суду.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги. Проте районний суд вимоги й підстави позову прокурора не уточнив.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню зпередачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик