Ухвала

іменем україни

01 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Людмила Вікторівна, ОСОБА_7, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, повернення майна, скасування державної реєстрації, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду в інтересах недієздатного ОСОБА_4 з указаним позовом, в якому просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 13 грудня 2011 року та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального кругу Рудик Л.В., недійсним; зобов'язати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 нерухоме майно, отримане за вказаним договором купівлі-продажу; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1; відшкодувати моральну шкоду, стягнувши з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 млн грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 вересня 2013 року ОСОБА_4 визнано недієздатним, а рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2013 року ОСОБА_3 призначено його опікуном. ОСОБА_3 зазначила, що наприкінці квітня 2015 року вона виявила в речах ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, при цьому ОСОБА_4 їй пояснив, що грошей за цим договором він не отримував. ОСОБА_3 вважає, що в силу душевного захворювання ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки станом на час укладення договору він знаходився на стаціонарному лікуванні. Таким чином, на думку ОСОБА_3, ОСОБА_4 не міг укладати вказаний договір купівлі-продажу. Враховуючи обставини укладення оспорюваного правочину, його негативні наслідки, порушення норм матеріального права, порушення прав недієздатної особи, а також дії відповідача, які спрямовані на настання негативних наслідків, що виразились у непереданні ОСОБА_4 коштів, передбачених договором купівлі-продажу, позивач вважає, що останньому завдано моральної шкоди у розмірі 1 млн грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Судами установлено, що 26 лютого 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав у позику у розмірі 939 400 грн, що еквівалентно 122 тис. доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_4 надав розписку, відповідно до якої він передає ОСОБА_8 в постійне користування належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, за якою зобов'язався погасити кредит у Публічному акціонерному товаристві «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»).

Згідно з квитанцією від 13 грудня 2011 року ОСОБА_4 сплатив у касу ПАТ «Кредитпромбанк» 50 тис. доларів США, що еквівалентно 399 495 грн, у рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Кредитпромбанк» за кредитним договором, у зв'язку з чим того ж дня між ОСОБА_4 і ПАТ «Кредитпромбанк» укладено договір про розірвання іпотечного договору від 19 квітня 2007 року № 31.3ВН/61/І01/07-К, вилучення обтяження та зняття заборони на відчуження вказаної вище квартири.

Також 13 грудня 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_1 за 399 495 грн, що еквівалентно 50 тис. доларів США.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 липня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 585 200 грн заборгованості за договором позики.

Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 вересня 2013 року ОСОБА_4 визнано недієздатним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2013 року опікуном недієздатного ОСОБА_4 призначено ОСОБА_3

Так, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідно до довідки Комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» від 13 травня 2015 року № 20-2215 (а. с. 12) ОСОБА_4 із 14 вересня 2011 року по 14 грудня 2011 року, тобто на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, знаходився на стаціонарному лікуванні в відділенні № 21, що, на її думку, свідчить про неможливість усвідомлювати ним свої дії під час його укладання та в силу ч. 1 ст. 225 ЦК України є підставою для визнання його недійсним, оскільки в момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 перебував у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з нормами ЦПК України спосіб судового захисту та підставу й предмет позову визначає позивач.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи дотримано вищевказані положення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 225 ЦК України закріплює правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до положення даної статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разів разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною, позов про визнання правочину недійсним може пред'явити опікун.

Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14.

Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається і не заперечується позивачем у касаційній скарзі, що на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди попередніх інстанцій, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснювали особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, а також наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, щодо призначення у справі відповідної судово-психіатричної експертизи, проте від сторін такого клопотання не надходило, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, установивши, що 25 червня 2015 року ОСОБА_5 продала спірну квартиру ОСОБА_9., суд роз'яснював позивачу права уточнити коло відповідачів у справі, однак відповідних клопотань не надходило. Із врахуванням цього під час розгляду справи позивач не уточнював предмет і підстави позову.

Разом із тим суд належно оцінив ту обставину, що відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи у матеріалах кримінального провадження № 0003771, підпис від імені ОСОБА_4 на третій сторінці договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 грудня 2011 року за друкованим написом «продавець» та над рукописним написом «ОСОБА_4» виконаний самим ОСОБА_4 (а. с. 122-140), що, як правильно вважав суд, спростовує посилання позивача на те, ОСОБА_4 був позбавлений можливості підписати оспорюваний договір через перебування на стаціонарному лікуванні.

При цьому факт перебування ОСОБА_4 на лікуванні під час укладення оспорюваного правочину за встановлених судом інших обставин справи, а саме: внесення ним того самого дня до каси банку грошових коштів на погашення кредитної заборгованості і укладення із банком договору про припинення іпотеки, суд обґрунтовано визнав таким, що не свідчить про його неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Таким чином, суд правильно вважав, що усупереч вищевказаним нормам процесуального права позивачем не надано достатніх доказів, які б свідчили про неможливість усвідомлення ОСОБА_4 своїх дій 13 грудня 2011 року у момент укладення договору купівлі-продажу квартири.

У зв'язку з цим суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав відсутніми правові підстави для задоволення похідних позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в уточненій касаційній скарзі позивача доводи щодо неврахування судами наведених позивачем обставин і наданих доказів, а також про неповне установлення судами обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та що висновки судів не відповідають обставинам справи, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень і під час розгляду указаної справи судами дотримано вимог норм процесуального права щодо оцінки наявних у справі доказів.

Помилковими є доводи касаційної скарги про те, що відсутність висновку експертизи не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, адже такі спростовуються ст. 58 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 не міг 13 грудня 2011 року укласти вказаного договору купівлі-продажу у зв'язку з перебуванням на лікуванні, були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак