У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що влітку 2005 року ОСОБА_4 взяв у неї в борг 1 700 доларів США, які йому не вистачало для придбання автомобіля. У липні 2005 року відповідач для власних потреб також взяв у неї в борг 8 300 доларів США. Грошові кошти відповідач зобов'язався повернути протягом одного місяця. Оскільки відповідач став затягувати з поверненням боргу, у листопаді 2005 року вона попросила його написати розписки, що останній і зробив. До 2014 року ОСОБА_4 частками повертав їй суму боргу та повернув всього 1 575 доларів США, залишок боргу складає 8 425 доларів США.

Зазначену суму ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача за курсом Національного банку України у розмірі 192 932 грн 50 коп.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 192 932 грн 50 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з урахуванням положень ст. ст. 1047, 1049 ЦК України, виходив із того, що відповідно до змісту письмових розписок наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 8 425 доларів США, що еквівалентно 192 932 грн 50 коп.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що влітку 2005 року ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 в борг 1 700 доларів США та 8 300 доларів США. Факт отримання грошових коштів ОСОБА_4 не заперечував. Грошові кошти відповідач зобов'язався повернути протягом одного місяця. Оскільки відповідач став затягувати з поверненням боргу, у листопаді 2005 року позивач попросила його написати розписки, що він і зробив. В розписці, оформленої у формі зобов'язання, відповідач зазначає, що всі грошові кошти від господарської діяльності він буде направляти на погашення боргу, а недоотримана ОСОБА_3 сума, є його особистим боргом. ОСОБА_4 частково повернув ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 1 575 доларів США, залишок боргу складає 8 425 доларів США.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зі змісту письмового зобов'язання ОСОБА_4 убачається, що відповідач підтверджує факт придбання будівельних матеріалів за кошти, які надані ОСОБА_3 У ході роботи підприємства виникли труднощі у зв'язку з чим відповідач зобов'язався усі отримані кошти від роботи підприємства спрямовувати на погашення боргу, при цьому, зазначив, що до повного виконання грошового зобов'язання решта неповернутих коштів вважається його особистим боргом.

Таким чином, суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Проте судами не було звернуто уваги на таке.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Задовольняючи позовні вимоги, суди не звернули уваги на доводи відповідача про те, що відповідне зобов'язання виникло у 2005 році під час заснування і ведення з ОСОБА_3 сумісної господарської діяльності товариства з обмеженою відповідальність «Прес ЛТД» (далі - ТОВ «Прес ЛТД»), зазначені кошти не були отримані ним як позика, а як кошти, які надалі будуть витрачені на потреби підприємства (придбання матеріалів тощо) і при їх реалізації будуть повертатися позивачу. ОСОБА_4 зазначає, що є директором ТОВ «Прес ЛТД», якому належить 40 % у статутному капіталі, а позивачу - 60 %, на даний час підприємство працює.

Таким чином, судам слід встановити які правовідносини виникли між сторонами, позикові чи такі, що випливають із спільної господарської діяльності сторін.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик