печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

07 березня 2017 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Литвиновій І. В.,

при секретарі: Бажан О. А.,

вирішуючи у судовому засіданні заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -,

В С Т А Н О В И В:

07.03.2017 від представника позивача у справі до суду надійшла вказана заява про забезпечення позову, у якій заявник просив суд забезпечити позов, шляхом накладення на відповідачів тимчасову заборону на виїзд за межі України, посилаючись на умисні дії останніх щодо ухилення від сплати заборгованості та створення перешкод у виконанні судових рішень, як вже постановлених відносно них, так і ухваленого в даній цивільній справі.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, представник позивача серед іншого послався на Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постанову КМУ «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення».

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України, в заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.

Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову, може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до статті 6 вказаного Закону, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

Таким чином, ані спеціальним Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» не встановлено такої підстави для обмеження особи у виїзді за кордон, ані процесуальним кодексом не передбаченого такого виду забезпечення позову.

Натомість обмеження права людини на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, права вільно залишати територію держави, до постановлення судового рішення і набрання ним законної сили суперечить, у першу чергу, положенням Конституції України, Цивільного процесуального кодексу та Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Посилання представника позивача у заяві на те, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.02.2014 (справа № 757/5781/15-ц) відповідачами не виконується, може бути підставою для звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) у порядку, регламентованому ст. 377-1 ЦПК України, що узгоджується з п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та не суперечить Конституції України. Зазначене вирішується у порядку примусового виконання судового рішення у межах цивільної справи, у якій воно було постановлено.

Суд вважає, що заява щодо забезпечення позову не обґрунтована, тому не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 33 Конституції України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. ст. 151-153 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Оскарження ухвали не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя І. В. Литвинова