Провадження № 2/645/90/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі судді Шарко О.П., при секретарі судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті», третя особа Головне управління Держпродспоживслужби у Харківській області, про визнання кредитного договору недійсним та стягнення коштів.

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова із позовною заявою, котру неодноразово уточнював, та в остаточній редакції просив визнати недійсним кредитний договір № 50010638 від 24 березня 2013 року та стягнути з Відповідача на його користь 84 988,24 гривень уякості двосторонньої реституції.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначав, що 24 вересня 2013 року між ним та ТОВ «ПоршеМобіліті» (код за ) було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_2 було надано в кредит грошові кошти в розмірі 322 899,97 гривень в якості основного кредиту та 110 430,15 гривень в якості додаткового кредиту. При цьому вказаний був еквівалент кредиту в іноземній валюті, котрою за домовленістю сторін виступив долар США. Перед укладенням кредитного договору його не повідомляли в письмовій формі відомості, котрі мали б бути повідомлені йому на підставі статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, його не повідомили про переваги та недоліки обраної схеми кредитування, що призвело, на його думку, до порушення його прав, оскільки в такому разі Відповідач наживається на ньому, отримуючи додаткові доходи. Крім того, Позивач вказує, що йому не було надано повної, достовірної та своєчасної інформації про якості товару (зазначеного кредиту), а тому його вибір був помилковим, оскільки маючи таку інформацію, він би не укладав договір із Відповідачем.

В судовому засіданні представник Позивача ОСОБА_3 наполягав на задоволенні позову та вказував, що відомості, про котрі йдеться у статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» мали б бути доведені до відома Позивача письмово ще до укладення кредитного договору, що чітко випливає із положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Ненаданням такої інформації Відповідач вчинив порушення прав споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним, так як порушено вимоги статті 203 та 215 ЦК України.

Представник Відповідача за довіреністю ОСОБА_4В, у судовому засіданні проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити, оскільки, за його словами, при укладенні кредитного договору ОСОБА_2 відомості, котрі передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», надавались, про що міститься запис у договорі. При цьому вказував, що відсутні будь-які інші документи, котрі б свідчили про повідомлення споживача у письмовій формі про відомості, передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Представник третьої особи ОСОБА_5 у судовому засіданні просив ухвалити законне та обґрунтоване рішення, та пояснив, що до укладення кредитного договору кредитодавець зобовязаний надати споживачу, котрим був Позивач по справі, відомості котрі передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Законом не встановлено, в який спосіб такі відомості надаються, однак зазначено, що останні надаються виключно в письмовій формі та до укладення кредитного договору. Це можуть бути заяви, листи, розписки тощо.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до такого висновку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.ст. 13,41 Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Судом встановлено, що згідно кредитного договору № 50010638, укладеного між Позивачем та Відповідачем 24 вересня 2013 року Позивач отримав грошові кошти в розмірі 322 899,97 гривень, що в еквіваленті відповідно до Договору із дилером складало 39 406,88 доларів США для купівлі автомобіля марки АУДІ. При укладенні договору Позивач сплатив також власні кошти для купівлі такого авто, що становлять 86 100,01 гривень, що в еквіваленті на іноземну валюту складало 10 507,69 доларів США.

Крім того, Сторони уклали Графік погашення кредиту, де визначено та виражено зобовязання в іноземній валюті, вказано щомісячні платежі в іноземній валюті, визначено залишок кредиту в іноземній валюті. Вказаний Графік є додатком до Кредитного договору № 50010638 від 24.09.2013 року. На другій сторінці графіку передбачено табличку під назвою «вартість послуг, повязаних з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору та орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом», де вказано розмір разової комісії за надання кредиту в розмірі 2,5 %, котрий також відображено в грошовому виразі у гривні та доларах США; суму кредиту без врахування додаткового кредиту, відображено його розмір у гривні та доларах США; суму відсотків за користування кредитом (на рік) в розмірі 9,9%, котру також відображено в гривні та доларах США; суму додаткового кредиту в розмірі 5,4% від ціни автомобіля, котре також відображено в гривні та доларах США; суму відсотків за користування додатковим кредитом (на рік) в розмірі 9,9%, котру також відображено в гривні та доларах США. Крім того визначено що розмір страхування майна не передбачено.

Також у вказаній табличці зазначено, що орієнтовна сукупна вартість кредиту (на рік) складає 12,83%, котру також відображено в грошовому еквіваленті у гривні та в доларах США.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положенням частини четвертої статті 42 Конституції України від 10.11.2011 року № 1-26/2011 дія положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникли як під час укладення, так і виконання такого договору.

З цього випливає, що Кредитний договір № 50010638, укладений між сторонами 24.09.2013 року є споживчим договором, а, отже на правовідносини, що виникли між сторонами, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Згідно частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:1) особу та місцезнаходження кредитодавця;2) кредитні умови, зокрема:а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;б) форми його забезпечення;в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;г) тип відсоткової ставки;ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;е) строк, на який кредит може бути одержаний;є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Однак, в порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавець не повідомив споживача у письмовій формі до укладення кредитного договору про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема:а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;б) форми його забезпечення;в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки;ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;е) строк, на який кредит може бути одержаний;є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Вказане вище не спростовується сторонами.

Суд погоджується із твердженням Позивача, що Відповідач, не надавши до укладення кредитного договору інформацію про наявні форми кредитування з коротким описом між ними, створив умови, в котрих споживач помилково уклав договір, котрий передбачає погашення заборгованості за кредитом, в котрому зазначено еквівалент зобовязання в іноземній валюті, хоча кредитодавець не надавав кредит в іноземній валюті та не перераховував кошти за купівлю автомобіля в іноземній валюті тощо. Не надав відомостей про орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема витрати, повязані зі зміною відсоткової ставки, що завдало споживачу шкоди у вигляді переплати за користування кредитом через збільшення обмінного курсу долара США відносно гривні. Не надав відомостей про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, оскільки ні в договорі, ні в додатку до договору «графік платежів» не передбачено розміру платежів у національній грошовій одиниці України гривні, вираження в гривні залишку заборгованості за кредитом тощо. Суд вважає обґрунтованим посилання Позивача на те, що вказана бездіяльність Відповідача вплинула на споживача, оскільки останній не розумів яку частину доходу він буде витрачати на обслуговування зазначеного кредиту, чи вистачить йому коштів тощо.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору - Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію повинна містити:1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються;2) найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція;3) дані про основні властивості продукції, а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об'єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт;4) відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами;5) позначку про наявність або відсутність у складі продуктів харчування генетично модифікованих компонентів;6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції;6-1) виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров'ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності;7) дату виготовлення;8) відомості про умови зберігання; 9) гарантійні зобов'язання виробника (виконавця);10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції;11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі не виконання цих дій;12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови.

Згідно частини девятої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» - Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Суд погоджується із таким тлумаченням, оскільки дійсно, споживач не має спеціальних знань, зокрема тих, що стосуються особливостей отримання фінансової послуги, обслуговування кредиту, зміни обмінного курсу та наслідки такої зміни.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає:1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до абзацу десятого частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Відповідно до частини першої статті 524 ЦК України - Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Як вбачається із кредитного договору та додатку до нього зобовязання виражено в іноземній валюті та встановлено порядок визначення суми, котра підлягає сплаті. Тому, на думку суду, споживач був позбавлений достовірної та повної інформації про його витрати на кредит, оскільки на момент укладення такого договору він не мав можливості дізнатись про свої витрати в майбутньому.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки вказаний правочин у вигляді кредитного договору, було укладено споживачем у звязку з введенням його в оману кредитодавцем, та у звязку з використанням нечесної підприємницької практики такий правочин суперечить вимогам ЦК України та інших законів.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи викладені вище обставини, суд приходить до висновку про законність на обґрунтованість позовних вимог в частині визнання недійсним кредитного договору, оскільки до укладення кредитного договору інформація, передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Позивачу, як споживачу фінансової послуги, не надана у формі, передбаченій законом, а з аналізу кредитного договору № 50010638 від 24 вересня 2013 року вбачається, що у ньому не було детально розписано відомості, передбачені статтею 11 Закону України «Про захист справ споживачів», а було лише посилання на те, що споживач таку інформацію отримав. З цього випливає, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципові сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання недійсним кредитного договору.

З приводу позовної вимоги про стягнення коштів, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України не є вичерпними, тому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до положення частини першої статті 60 ЦПК України - Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи, позовної заяви та доданих до неї документів, не вбачається наявності заборгованості Відповідача за вказаним договором перед Позивачем. Відсутні належні та допустимі докази, котрі вказують на наявність перевищення платежів, зроблених Позивачем, над сумою, сплаченою Відповідачем згідно умов кредитного договору № 50010638 від 24 вересня 2013 року, що є підставою для відмови в задоволенні такої вимоги.

На підставі викладеного вище та керуючись ст. 11, 15, 19, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 203, 215, 216, 524 ЦК України, ст. 3, 5, 208-209 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті», третя особа Головне управління Держпродспоживслужби у Харківській області, про визнання недійсним договору та стягнення коштів задовольнити частково;

Визнати кредитний договір № 50010638 від 24.09.2013 року, що укладений між ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті» (код за ) недійсним з моменту укладення;

В задоволенні іншої частини позову відмовити;

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті» на користь держави судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами , які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення , якщо його не скасовано , набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Головуючий суддя: