Справа №485/1406/16-ц 22.02.2017 22.02.2017
Справа №485/1406/16-ц
Провадження №22-ц/784/488/17 Головуючий у першій інстанції: Лисенко М.Є.
Суддя-доповідач апеляційної інстанції: Бондаренко Т.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю заявника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою

Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2016 року, постановлену за скаргою

ОСОБА_3

на дії державного виконавця Снігурівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Снігурівський РВ ДВС), -

в с т а н о в и л а:

2 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Снігурівського РВ ДВС, яку обґрунтував наступним.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2008 року з ТОВ «Гарда», ОСОБА_4 та заявника у солідарному порядку стягнуто на користь ВАТ «Сведбанк» 612 517 грн.10 коп. заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою цього ж суду від 29 січня 2009 року скаржника обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань по сплаті вищезазначеного боргу.

9 червня 2010 року державним виконавцем Снігурівського РВ ДВС Марковським В.О. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Уточнюючи заявлені вимоги, та посилаючись на те, що на даний момент свої зобов'язання перед стягувачем виконано, а державний виконавець безпідставно відмовив йому у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду з України, заявник просив визнати дії державного виконавця Снігурівського РВ ДВС щодо відмови скасувати тимчасове обмеження у праві його виїзду за межі України незаконними та прийняти рішення, яким скасувати таке обмеження.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2016 року скаргу ОСОБА_3 задоволено, визнано неправомірними дії державного виконавця та покладено на нього обов'язок винести постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_3 за межі України, застосованого ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 січня 2009 року, в іншій частині вимог відмовлено.

Снігурівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на вказану ухвалу подано апеляційну скаргу, в якій зазначено про невідповідність висновків суду вимогам Закону України «Про виконавче провадження», в зв'язку з чим просив оскаржувану ухвалу скасувати, а по справі постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши докази у справі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець, замість постанови від 9 червня 2010 року про повернення виконавчого листа стягувачу, зобов'язаний був винести постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 6 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», в зв'язку з закінченням строку на виконання, та відповідно до ст. 11 Інструкції з організації примусового виконання рішень, винести постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_3 за кордон України.

Проте, такий висновок суду є помилковим, в зв'язку з чим з ним не можна погодитись.

Згідно з ст.ст. 383, 387 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 січня 2009 року ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_3 обмежено у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов'язань по сплаті ВАТ «Сведбанк» заборгованості по кредитному договору в сумі 612 517 грн. 10 коп., відповідно до рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2008 року (а.с.5).

Постановою від 9 червня 2010 року головним державним виконавцем Снігурівського РВ ДВС Марковським В.О. на підставі ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу, в зв'язку з тим, що державним виконавцем встановлено відсутність у боржника майна та коштів на які можливо звернути стягнення (а.с.7).

25 жовтня 2016 року стосовно боржника у даному виконавчому провадженні ОСОБА_3 інспектором прикордонної служби відділу прикордонної служби «Бориспіль-1», як уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України (а.с. 6).

Листом начальника Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні його заяви про зняття обмеження в виїзді за кордон, з посиланням на відсутність передбачених законом підстав для зняття такого обмеження та на те, що на цей час на виконанні не перебуває виконавче провадження (а.с. 8).

Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час постановлення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого листа стягувачу, тобто на 9 вересня 2010 року, скасовуються здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження, лише у випадку закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім інших випадків, в тому числі і повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону.

Аналогічні норми містяться і в ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції від 5 жовтня 2016 року, яка діяла за час звернення заявника до Державної виконавчої служби 31 жовтня 2016 року.

Також відповідно до п. 5 розділу 13 Інструкції з організації примусового виконання рішень від 20 жовтня 2016 року, встановлено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України знімається у разі винесення виконавцем постанови про: повернення виконавчого документа до суду . який його видав, на підставі частини першої статті 38 Закону; закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12. 14. 15 частини першої статті 29 Закону; також скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, у разі належного виконання особою зобов'язань щодо сплати періодичних платежів.

За вказаних обставин державний виконавець позбавлений права стосовно обмеження у праві виїзду за кордон, як під час винесення постанови від 9 червня 2010 року про повернення виконавчого листа стягувачу так і під час звернення боржника ОСОБА_3 до виконавчої служби в жовтні 2016 року.

Враховуючи наведене, районний суд помилково піддав сумніву законність постанови від 9 червня 2010 року, зазначаючи про необхідність винесення державним виконавцем іншої постанови про закриття виконавчого провадження з підстав встановлених п. 6 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено закінчення виконавчого провадження через сплив строку встановленого законом для відповідного виду стягнення, та застосування положень розділу 11 Інструкції з організації примусового виконання рішень. Так, наведені судом норми як Закону так і Інструкції, відповідають їх редакції, яка не діяла ні в червні 2010 року ні в жовтні 2016 року. Крім того, суд в порушення положень ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі заявлених вимог, не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 не оспорював законність постанови державного виконавця від 9 червня 2010 року, тому і не було підстав для висновків про її вади на думку суду. До того ж розділом 11 Інструкції з організації примусового виконання рішень, в редакції від квітня 2012 року, на яку послався суд, державний виконавець виносить постанову про зняття особи з контролю Адміністрацією Державної прикордонної служби, лише в разі закінчення виконавчого провадження в зв'язку з виконанням зобов'язань боржником, а не через закінчення строку виконання, як помилково вказав суд.

В той же час, суд не звернув уваги на положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції яка діяла на час винесення вказаної постанови державним виконавцем від 9 червня 2010 року, яким не передбачалося можливості скасування державним виконавцем встановленої судом заборони виїзду за кордон боржника.

За вказаних обставин, в зв'язку з недоведеністю неправомірних дій державного виконавця, оскільки повернення виконавчого листа стягувачу без виконання, не тягне за собою скасування встановлених в даному виконавчому провадженні обмежень стосовно боржника, в тому числі і щодо виїзду за кордон, оскаржувана ухвала районного суду підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні скарги, на підставі положень п. 2 ст. 312 ЦПК України.

В той же час, доводи заявника ОСОБА_3 про порушення його цивільних прав на вільне пересування, з посиланням на те, що ним виконані зобов'язання перед стягувачем в повному обсязі, можуть бути підставою для звернення до суду за захистом цих цивільних прав в позовному провадженні, відповідно до положень ст. 16 ЦК України шляхом припинення дій, які порушують право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

В межах розгляду скарги на дії державного виконавця, відновлення порушеного права ОСОБА_3 не є можливим .

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, в зв'язку з чим з ОСОБА_3 підлягає стягненню 1600 грн. сплаченого судового збору відділом державної виконавчої служби при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області задовольнити.

Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2016 року скасувати, в задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії державного виконавця відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 1600 грн. судового збору.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді : Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко

В.І.Темнікова