Єдиний унікальний номер 240/903/16-ц Номер провадження 22-ц/775/413/2017
Єдиний унікальний номер 240/903/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/413/2017
Головуючий у 1 інстанції Щербак Ю.В. Доповідач Біляєва О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Біляєвої О.М.,

суддів Груіцької Л.О., Папоян В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 23 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, до Приватного акціонерного товариства «Олександрівський Райагрохім» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 23 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд неправильно оцінив надані сторонами докази, не зважив на вік та стан здоров'я позивача, відсутність волевиявлення орендодавця при укладенні додаткової угоди, якою не внесені зміни до діючого договору. Не погоджується з висновками суду щодо встановлення дати підписання додаткової угоди. Крім того, не заявляючи позовних вимог про розірвання основного договору оренди земельної ділянки, звертає увагу апеляційного суду на закінчення строку його дії.

Позивач або її представник у судове засідання не з'явились, про час і місце якого повідомлені належним чином; подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Представник Приватного акціонерного товариства «Олександрівський Райагрохім» ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведений факт відсутності її волевиявлення при укладенні додаткової угоди та вчинення цього правочину під впливом обману.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, зробив наступний висновок.

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки та орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін (стаття 30 Закону України «Про оренду землі»).

Суд під час розгляду справи встановив, що 22 березня 2007 року відкрите акціонерне товариство «Олександрівський Райагрохім» (після зміни найменування на Приватне акціонерне товариство «Олександрівський Райагрохім») та ОСОБА_1 уклали договір оренди належної позивачеві земельної ділянки загальною площею 4,96 га терміном на одинадцять років. У договорі (п. 4.1) сторони визначили розмір орендної плати - 1% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Пунктом 12.1 цього договору передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

Договір зареєстрований у встановленому законом порядку (ас. 12-13, 15).

У наступному 09 серпня 2016 року сторони у справі уклали у письмовій формі додаткову угоду, якою внесені наступні зміни до договору оренди земельної ділянки від 22 березня 2007 року: 1) продовжений термін дії договору на 12 років з 12 квітня 2018 року; 2) пункт 4.1 викладений у новій редакції, якою встановлений новий розмір щорічної орендної плати - 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (ас. 40).

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається зі змісту оспорюваної додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 22 березня 2007 року, вона підписана орендодавцем.

Вчинення підпису особисто позивач ОСОБА_1 визнає, про що зазначає в апеляційній скарзі.

Внесення змін до договору передбачено діючим договором та вчинено у формі, встановленій законом.

Таким чином, суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при зміні діючого договору оренди земельної ділянки в частині строку його дії та розміру орендної плати волевиявлення учасника правочину, а саме ОСОБА_1, було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Установлені судом обставини особою, яка подала апеляційну скаргу, не спростовані належними і допустимими доказами.

Доводи скарги щодо можливості визнання судом належним доказом відсутності волевиявлення викладеної позивачем версії, що підписавши додаткову угоду, вона вважала, що підписала документи про отримання грошових коштів; колегія суддів відхиляє, ураховуючи що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, згідно з частиною четвертою ст. 60 ЦПК України.

Також не можна погодитись з доводами щодо відсутності підстав для внесення змін до діючого договору в частині строку, на який він укладений, та розміру орендної плати. Діючий договір не містить заборони щодо внесення таких змін. Додаткова угода не суперечить ст. 6 Закону «Про оренду землі», якою передбачено дійсність договору оренди землі з моменту його державної реєстрації.

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим унаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (постанова Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14).

Перевіряючи доводи скарги щодо неправильності висновків суду про відмову у визнанні недійсною оспорюваної угоди з підстав вчинення правочину під впливом обману, апеляційний суд визнає їх необґрунтованими.

Місцевий суд, дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень проти позову докази, дійшов правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману. Доводи скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені судом з додержанням норм процесуального закону.

Нові докази на підтвердження вчинення правочину під впливом обману апеляційний суд не досліджував.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі (не урахування судом при вирішенні справи віку та стану здоров'я позивача, відсутність окулярів при підписанні додаткової угоди, не роз'яснення її змісту), не підтверджують факт обману з боку відповідача про укладенні оспорюваного правочину.

ОСОБА_1, не погоджуючись з датою укладення додаткової угоди, не підтвердила належними і допустимими доказами факт підписання додаткової угоди у липні 2016 року. Розбіжності щодо дати укладення 09.08.2016 оспорюваного правочину та дати його державної реєстрації 04.08.2016 року також не свідчать про введення орендодавця в оману Приватним акціонерним товариством «Олександрівський Райагрохім» і не підтверджують відсутність волевиявлення позивача при вчиненні првочину.

Ці обставини, у разі доведеності відповідно до вимог цивільного процесуального кодексу, можуть бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, визначених ст.ст. 225, 229 ЦК України, а саме: правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; правові наслідки правочину, який вчинений під впливом помилки).

Проте позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 225, 229 ЦК України, а також про розірвання додаткової угоди не були предметом та підставою даного позову.

Ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, який закріплений у статті 11 ЦПК України, суд першої інстанції розглянув справу у межах заявлених позивачем ОСОБА_1 позовних вимог.

За таких обставин довід скарги, що за відсутності позовних вимог про розірвання основного договору оренди, суду слід при вирішенні даної справи врахувати, що строк його дії скоро сплине, є безпідставним.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши факт укладення додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 22 березня 2007 року з додержанням вимог статті 30 Закону України «Про оренду землі», частини третьої ст. 203 ЦК України і прав заявника, та недоведеності факту обману з боку відповідача, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення оскарженого рішення без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді Л.О. Груіцька

В.В.Папоян