15 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Скадовсього районного нотаріального округу Урсол Лариса Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування,
за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Херсонської області від 08 червня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Скадовсього районного нотаріального округу Урсол Л.А., про визнання недійсним договору дарування.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що влітку між сторонами було укладено спірний договір дарування належної позивачці квартири АДРЕСА_1. Позивачка стверджувала, що укладення вказаного договору не відповідало її внутрішній волі та укладаючи вказаний договір вона діяла під впливом помилки, оскільки вона є особою похилого віку, глуха та має вади зору. Вказувала, що фактично вона мала намір скласти заповіт, однак нотаріус не роз'яснив їй суть правочину який укладається, через стан здоровʼя вона була позбавлена можливості ознайомитись з його змістом.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати договір дарування АДРЕСА_2й у
м. Скадовськ, Херсонської області, укладений 31 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним.
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від

30 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 08 червня

2016 року рішення Скадовського районного суду Херсонської області від

30 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 31 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду Херсонської області від

08 червня 2016 року та залишити в силі рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 30 березня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що на момент укладення спірного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір вона усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що вчинення цього правочину є наслідком конфлікту між нею та її чоловіком, що вона усвідомлювала й бажала укласти саме договір дарування, а не скласти заповіт на відповідачку. Примирення з чоловіком змінило її ставлення до укладеного договору й вона вчиняє дії, спрямовані на повернення квартири у власність, виселяти з якої її мешканців новий власник наміру не має.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1.

За Законом УРСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вона є особою, евакуйованою у 1986 році із зони відчуження, відноситься до другої категорії й має певний правовий статус.

31 березня 1995 року вона приватизувала та стала власником двокімнатної квартири АДРЕСА_3, загальною площею 53,2 кв. м.

ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_8, шлюб з яким укладено 26 грудня 2006 року, зареєстровані та проживають в зазначеній квартирі й іншого житла не мають.

ОСОБА_5 є її рідною донькою від першого шлюбу, зареєстрована та проживає в АДРЕСА_4

ОСОБА_4 має певні вікові вади із здоровʼям, у тому числі зору, й має двосторонній євстахіїт (глухота на обидва вуха).

31 липня 2015 року сторони уклали посвідчений приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу УрсолЛ.А. письмовий договір, за яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 належну їй на праві власності вищезазначену квартиру.

Згідно правочину, що в цій квартирі зареєстрований громадянин ОСОБА_8

Пунктом 13 договору визначено, що право власності на відчужувану квартиру виникає у обдарованої з моменту прийняття дарунка згідно ст. 722 ЦК України. Сторони домовились про те, що під передачею квартири та прийняттям її обдарованою слід вважати вручення останній оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення та проживання обдарованої у відчужуваній квартирі. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири обдарованій та факт прийняття нею дарунку.

Правочин містить припис про те, що сторони розуміють, що за своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Цей договір не містить інформації про те, що даритель зареєстрована й проживає в квартирі, що є предметом відчуження, й те, що вона є споживачем всіх послуг, які надаються певними юридичними особами для обслуговування будинку, в якому знаходиться дар, умов звільнення дарителем передаваємого обдарованій житла чи умов сервітуту, які свідчили б про те, що даритель має право користуватись чи використовувати за призначенням відчужуваний безкоштовно обʼєкт нерухомості.

Вказані обставини та факти сторонами визнані та не спростовані.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року справа № 6-372цс16, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що позивач за своїм фізичним станом, віком не мала повного уявлення щодо правових наслідків вчиняємого правочину й те, що вона цим позбавляється єдиного наявного в неї житла, в якому вона проживає з чоловіком, а тому вони вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і ця помилка, дійсно була і має істотне значення, а тому дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Херсонської області від 08 червня 2016 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 08 червня

2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Скадовсього районного нотаріального округу Урсол Лариса Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова