У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 3 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 1 жовтня 2014 рокунабула право власності на квартиру АДРЕСА_1, проте ОСОБА_4, що проживав та був зареєстрований у вказаній квартирі з дозволу попереднього власника, відмовляється від зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд захистити її право власності шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що він вселився в квартиру АДРЕСА_1 з дозволу попереднього власника, приймав матеріальну участь у виплаті попереднім власником, ОСОБА_5, паю за спірну квартиру. При цьому ОСОБА_3 протиправно обмежила його у доступі до спірної квартири, замінивши замки в його відсутність.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд усунути йому перешкоди у праві користування квартирою АДРЕСА_1 та вселити йогодо спірної квартири.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2015 року зазначені цивільні справи об'єднані в одне провадження.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 3 серпня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та відмову в позові ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника щодо збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника, тому правові підстави проживання та реєстрації місця проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі, як члена сім'ї ОСОБА_5 припинились, проте реєстрація не може бути скасована за ініціативою нового власника та підлягає скасуванню на підставі цього рішення.

Проте повністюпогодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 17 квітня 1987 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були членами житлово-будівельного кооперативу «Приморський-24». На підставі ордеру на житлове приміщення № 46 від 7 вересня 1988 року ОСОБА_5 та її дочка - ОСОБА_3, вселилися у квартиру АДРЕСА_1. Пайовий внесок ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за квартиру було сплачено у 1989 році.

24 листопада 1990 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_4, а 3 липня 1991 року останній був зареєстрований у спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

На підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 1 жовтня 2014 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

У п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Таким чином, ОСОБА_4 зареєструвався у спірній квартирі у 1991 році та проживав там зі згоди ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які на той час були членами кооперативу й якими був сплачений пайовий внесок, після чого вони стали власниками квартири.

Проте суди на зазначене уваги не звернули й взагалі не з'ясували, не дали оцінки доводам ОСОБА_4 чи відбувся перехід права власності на спірну квартиру від одного власника - ОСОБА_5, до іншого - ОСОБА_3, оскільки рішенням суду від 1 жовтня 2014 року за останньою визнано право власності як за членом житлово-будівельного кооперативу, що викупив квартиру та став її власником після сплати пайового внеску.

Отже, суди упорушення ст. ст. 212- 214, 315 ЦПКУкраїни зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не надали належної правової оцінки доводам сторін і наданим ними доказам та дійшли передчасного висновку про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

При цьому висновок судів про те, що припинення права власності на будинок припиняє право членів сім'ї власника на користування цим будинком, з позиції Верховного Суду України не відповідає фактичним обставинам даної справи, оскільки, Верховний Суд України керувався ст. ст. 383, 391 ЦК України, які регулюють питання захисту права власності, а не житлові правовідносини, при цьому в даній справі суди застосували житловий термін, не довівши підстави для застосування ст. ст. 71 чи 107 ЖК УРСР.

При новому розгляді судам необхідно звернути увагу на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 3 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик