АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2-1086/11-ц
Провадження № 22-ц-/790/373/17 Головуючий І інстанції: Єрмоленко В.Б.
Категорія: інші Доповідач: Сащенко І.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року м. Харків

Суддя судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області Сащенко І.С., перевіривши в порядку ст. 297 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2 про виправлення описки в ухвалі суду від 27 травня 2011 року, -

в с т а н о в и в :

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про виправлення описки в ухвалі Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 травня 2011 року про відмову в задоволенні заяви позивача про відвід судді у справі №2-1086/2011 відмовлено.

21.09.2016 року на цю ухвалу ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яка не відповідає вимогам ст. 297 ЦПК України, а саме - апелянтом не сплачено судовий збір.

За таких обставин, ухвалою судді апеляційного суду Харківської області Івах А.П. від 04.11.2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без руху, а йому надано строк для усунення її недоліків - сплати судового збору у сумі 275,60 грн.

24.11.2016 року до апеляційного суду Харківської області надійшла заява ОСОБА_2, в якій він просить звільнити його від сплати судового збору у зв'язку з його скрутним матеріальним становищем.

11.01.2017 року на підставі Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про виправлення описки у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та відшкодування моральної шкоди передано головуючому судді - Сащенку І.С.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13.01.2017 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні його клопотання про звільнення від сплати судового збору, оскільки доказів на підтвердження свого майнового стану апелянтом не надано.

Цього ж дня, апеляційну скаргу залишено без руху, а ОСОБА_2 надано строк для усунення її недоліків та сплати судового збору у сумі 275,60 грн. протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

30.01.2017 року ОСОБА_2 отримав копіії ухвал про відмову у задоволенні його клопотання про звільнення від сплати судового збору та про залишення апеляційної скарги без руху, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень (т.2 а.с.251-254).

Строк для виконання ухвали сплинув 06.02.2017 року.

Зважаючи на те, що протягом встановленого строку вимоги ухвали не виконані, недоліки скарги не усунуто, апеляційна скарга на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року підлягає поверненню апелянту.

У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (далі - Постанова) роз'яснено, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

У п. 29 вищевказаної Постанови роз'яснено, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір» та ст. 82 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім'ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім'ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі ст. 10 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи за загальним захворюванням та отримує пенсію по інвалідності.

Згідно довідки про розмір призначеної та фактично отриманої пенсії від 08.09.2016 року, ОСОБА_2 з червня 2016 року отримував пенсію у розмірі 1130 грн. (т.2 а.с.182)

Доводи апелянта про те, що він є безробітним та не отримує інших доходів крім пенсії, не підтверджено жодним доказом.

Довідка, яка міститься на аркуші справи 103 тому 2 справи, свідчить про те, що з 02.12.2008 року ОСОБА_2 перебував на обліку як безробітний в Харківському МЦЗ. Дохід з 01.01.2010 року по 31.01.2012 року становить 0,00 грн.

За таких обставин, суд не має підстав вважати, що ОСОБА_2 знаходиться у скрутному матеріальному становищі, оскільки отримує пенсію по інвалідності; даних про те, що він згідно висновку МСЕК, яким встановлюється нездатність до трудової діяльності внаслідок інвалідності, є непрацездатним апелянтом не надано.

До того ж, відомості, які вказані у вищезазначених довідках, містять інформацію, яка не є актуальною на час подання ОСОБА_2 апеляційної скарги чи залишення її без руху.

Не можуть бути прийняті і зауваження апелянта щодо порушення його прав, як інваліда, оскільки п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи та не відноситься до кола пільговиків, визначених законом.

До того ж, суд враховує, що апелянт особисто отримав копії ухвал щодо усунення недоліків апеляційної скарги, був ознайомлений із їх змістом, проте жодних клопотань або доказів на підтвердження скрутного матеріального становища станом на теперішній час не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 297, ст. 121 ЦПК України, якщо особи, які подали апеляційну скаргу, відповідно до ухвали суду у встановлений строк не усунули її недоліки, апеляційна скарга вважається неподаною і їм повертається.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, не позбавлена можливості повторно подати апеляційну скаргу, якщо перестануть існувати обставини, які стали підставою для її повернення.

Крім того, апеляційним судом враховані рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, у яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Ця ухвала не суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року, (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

Керуючись ст.ст. 121,295,297 ЦПК України,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2 про виправлення описки в ухвалі суду від 27 травня 2011 року - визнати неподаною та повернути її апелянту.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя -