Ухвала

іменем україни

01 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради,за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2016 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 24 травня 2015 року про надання дозволу ОСОБА_6 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0016 га для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 за рахунок земель житлової та громадської забудови.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2014 року за нею в порядку спадкування визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 29 кв. м, а також визнано право користування земельною ділянкою площею 0, 0494 га за вищевказаною адресою, для обслуговування житлового будинку.

Звертала увагу на те, що вказаний житловий будинок належав її діду - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, рішенням виконавчого комітету Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 06 липня 1953 року останньому було надано в користування та під забудову земельну ділянку площею 0, 15 га. Земельна ділянка, надана для обслуговування будинку, ні в спадкодавців, ні в неї не вилучалася.

Разом з тим, рішенням Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 24 травня 2015 року ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0016 га для будівництва індивідуального гаража по вул. Шевченка у вищезазначеному населеному пункті за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Тобто земельна ділянка, яка може бути надана ОСОБА_6 є частиною земельної ділянки, на яку вона має право користування.

Посилаючись на те, що вищевказане рішення селищної ради порушує її право на користування земельною ділянкою, просила позов задовольнити.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що згідно з рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2014 року за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок загальною площею 29 кв. м, житловою площею 19, 6 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 таправо користування земельною ділянкою площею 0,0494 га по АДРЕСА_1, для обслуговування будинку.

Право власності ОСОБА_3 на вищевказаний житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 08 травня 2015 року.

Також судами встановлено, що 24 травня 2015 року сесією Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області прийнято рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», згідно якого ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0016 га для будівництва індивідуального гаража по вул. Шевченка за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку. Вказана земельна ділянка не надавалась ані ОСОБА_3, ані її дідові, вона належала до земель, що знаходяться у віданні Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, яка і розпорядилась спірною ділянкою в установлений законном спосіб та в межах наданих їй повноважень.

З такими висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Як убачається із матеріалів справи, рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2014 року встановлено, що рішенням виконавчого комітету Битківської селищної ради від 06 липня 1953 року право на користування та забудову земельної ділянки площею 0,15 га надано ОСОБА_7, що підтверджується копією архівного витягу з протоколу № 8 засідання виконавчого комітету Битківської сільської ради від 06 липня 1953 року.

Згідно з записів у погосподарській книзі, яка велася виконавчим комітетом Битківської сільської ради в 1950-1953 роках, вбачається, що за господарством ОСОБА_7 та членів його сім'ї обраховується 0,15 га садибної ділянки, з яких за будинком закріплено 0,494 га.

З огляду на наведене, Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області, ухвалюючи рішення від 16 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Битківської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно, дійшов висновку про те, що на підставі рішення Битківської селищної ради ОСОБА_7 набув право користування земельною ділянкою, що підтверджується записами в погосподарській книзі.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Однак, всупереч наведеному, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її прав на спірну земельну ділянку, покладаючи на неї обов'язок доказування вказаної обставини, не зважаючи на наявність підстав звільнення від доказування.

Крім того, перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності, апеляційний суд зазначив, що спірна земельна ділянка належить до земель громадської та житлової забудови та на ній розташоване обладнання газової дільниці, що підтверджується рішенням Битківської селищної ради від 11 березня 2001 року «Про надання земельних ділянок Надвірнянському управлінню газового господарства для обслуговування газової дільниці ГРП в селищі Битків», та відхилив посилання позивача на рішення Битківської селищної ради від 06 липня 1953 року, обґрунтовуючи це тим, що останнє не містить даних щодо місця знаходження земельної ділянки, яку виділено ОСОБА_7

Разом з тим, зі змісту рішення Битківської селищної ради від 11 березня 2001 року, також не вбачається місце розташування земельної ділянки, виділеної для обслуговування ГРП, однак суд апеляційної інстанції надав перевагу обставинам, встановленим вказаним рішенням.

Пункт 5 постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до відведення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно із п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЗКУкраїни1990 року та ч. ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради.

Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки могло відбуватись у судовому порядку, передбаченому ч. 4 ст. 29, ч. 6 ст. 31 Земельного кодексу УРСР 1990 року та ст. 143, ч. 10 ст. 149 Земельного кодексу України 2001 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, належним чином не перевірив доводів позивача щодо наявності права користування спірною земельною ділянкою, яке виникло у неї в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, та не оцінили надані нею докази у підтвердження вказаних обставин, а також не звернули уваги на обставини, встановлені за наслідками розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до Битківської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно, за результатами розгляду якої Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області ухвалено рішення від 16 липня 2014 року.

Переглядаючи рішення районного суду, апеляційний суд у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не зважаючи на те, що ОСОБА_3 при подачі апеляційної скарги звертала на наведене увагу.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, апостановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська