01 березня 2017 року Новотроїцький районний суд
в складі головуючого судді - Тимченко О. В.
секретар судового засідання Овсяннікова Т.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Новотроїцьке Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
Позивач 08.12.2016 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, вказуючи на те, що 01 березня 2015 року відповідач позичив у нього грошові кошти у розмірі 1 000 грн., про що ОСОБА_2 власноручно написав розписку. Оскільки до цього час відповідач борг не повернув, позивачем 21.11.2016 року була направлена вимога рекомендованим листом про повернення боргу протягом 7 днів. Лист був отриманий ОСОБА_2 29.11.2016 року, однак свої зобовязання останній все одно не виконує.
Просить суд стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 1 000 грн., 3% річних та інфляційні за період з 07.12.2016 року по день розгляду справи, а також витрати за сплату судового збору
Позивач ОСОБА_1 надала до суду заяву в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання призначене на 31.01.2017 року та 01.03.2017 року не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.
Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає необхідним винести заочне рішення у справі.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Дані відносини відносяться до цивільних правовідносин і регулюються нормами цивільного законодавства, предметом спору являється право на стягнення боргу в судовому порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, 01 березня 2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 1 000,00 гривень, які зобовязався повернути через три місяці, про що написав розписку (а.с.3). Кінцевої дати повернення боргу у розписці не зазначено.
Відповідач протягом року боргових зобовязань не виконує, у звязку з чим позивач звернувся з позовом до суду.
Між сторонами склались договірні відносини.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Виходячи з зазначеної норми права, розписка, яку ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 є належним доказом у підтвердження договору позики.
Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Як вказано у правовій позиції, яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Як зазначено в ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сукупність наведених доказів приводить суд до висновку, що позов підлягає задоволенню.
На підставі вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1046-1049,509, 526, 610, 625 ЦК України, ст. 3,10,15,16,60,61,88,209,212,214-215,218,223,224-226 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 1 000,00 грн., 3% річних та інфляційні за період з 07.12.2016 року по 01.03.2017 року в розмірі 26, 88 грн. Всього 1 026 (одна тисяча двадцять шість) грн. 88 коп.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 551, 20 гривень сплаченого судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Херсонської області через Новотроїцький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя ________________ О.В. Тимченко