Справа № 477/2444/16-ц
Провадження № 2/477/292/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючої - судді Саукової А.А., при секретарі Сірюк С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Жовтневого району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2016 року позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0.13 га для індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, який розташований в с.Шевченкове Жовтневого району Миколаївської області по вул.Дружби, 41, в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_3, померлого 12 серпня 2015 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що 12 серпня 2015 року помер ОСОБА_3, за життя ним було складено заповіт 15 жовтня 2008 року. На підставі вказаного заповіту нотаріусом 24 жовтня 2016 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, спадщина складається з житлового будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташований в с. Шевченкове по вул. Дружби, 41 Жовтневого району Миколаївської області. Разом з тим, в свідоцтві про право на спадщину до складу спадкового майна не було включено земельну ділянку, що належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю, розташованої в с. Шевченкове по вул. Дружби, 41 Жовтневого району Миколаївської області, площею 0,13 га для індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку. Позивач вказує на те, що вона за заповітом є спадкоємцем всього майна ОСОБА_3, однак враховуючи те, що вказану земельну ділянку не було вказано в заповіті, тому не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину відповідно до заповіту. На підставі викладеного позивач змушена звернутися до суду із даним позовом та просила його задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явилася про дату та час слухання справи повідомлена належним чином, від неї надійшла заява, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглянути справу у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 сільська рада Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області свого представника в судове засідання не направив, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутністю його представника, проти задоволення позову не заперечував.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається зі свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер 12 серпня 2015 року (а.с.4).

Дослідивши копію спадкової справи № 16/2016 після смерті ОСОБА_3, який помер 12 серпня 2015 року судом встановлено, що 25 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 подала до Нововоронцовської державної нотаріальної контори Херсонської області заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 за заповітом.

Відповідно до заповіту, складеного 15 жовтня 2008 року та посвідченого секретарем Шевченківської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповідав ОСОБА_1 належний йому жилий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Шевченкове по вул. Дружби, 41 Жовтневого району Миколаївської області. 24 жовтня 2016 року позивачу ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказаний цілий жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: с. Шевченкове по вул. Дружби, 41 Жовтневого району Миколаївської області (а.с.28-42).

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю серії МК №08044, виданого 18 жовтня 1995 року на підставі рішення виконкому ОСОБА_2 сільської Ради народних депутатів від 4 липня 1995 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 286, згідно з яким земельна ділянка площею 0,13 га для індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована в с. Шевченкове по вул. Дружби, 41 Жовтневого району Миколаївської області, належить ОСОБА_3 (а.с.15).

З листа завідуючої Нововоронцовської державної нотаріальної контори Херсонської області, на адресу позивача, вбачається, що їй було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, що знаходиться в с. Шевченкове по вул. Дружби, 41 Вітовського (Жовтневого)району Миколаївської області, оскільки позивачем не надано документів підтверджуючих родинні відносини з померлим ОСОБА_3 (а.с.9).

До складу спадщини, відповідно до ст.1218 ЦК України, входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Зі змісту ст.1233 ЦК України вбачається, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину для чого подає відповідну заяву до нотаріальної контори за місцем її відкриття; спадкоємець, який проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Аналізуючи досліджені докази, судом встановлено, що за життя ОСОБА_3 заповідав на випадок своєї смерті позивачу ОСОБА_1 тільки належний йому жилий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Шевченкове по вул. Дружби, 41 Жовтневого району Миколаївської області.

Відповідно до положень ст.ст.120 Земельного кодекса України, ст. 377 ЦК України, в редакції на час складання заповіту, право власності на земельну ділянку, на якій розмішений житловий будинок, будівля або споруда переходило у розмірах, встановлених договором, а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Однак, будь-які застереження щодо розміру земельної ділянки, які б відповідали волі спадкодавця, в заповіті відсутні.

Таким чином, твердження позивача про те, що ОСОБА_3 заповідав їй все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, є необґрунтованими та спростовуються змістом дослідженого в судовому засіданні заповіту. В передбачений законодавством строк позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цілий жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: с. Шевченкове по вул. Дружби, 41 Жовтневого району Миколаївської області. Позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, що знаходиться в с. Шевченкове по вул. Дружби, 41 Вітовського (Жовтневого)району Миколаївської області, оскільки позивачем не надано документів підтверджуючих родинні відносини з померлим ОСОБА_3

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. Про судову практику у справах про спадкування відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови(суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Згідно пункту 22-1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004р. Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

На підставі викладеного, вимога про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, в порядку спадкування за заповітом на підставі того, що спадкодавець ОСОБА_3 заповідав позивачу все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, у тому числі і на вищевказану земельну ділянку, є не обґрунтованою, оскільки вказана земельна ділянка не охоплена заповітом. У разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Але позивачем не надано доказів, що вона входить у коло осіб передбачених зазначеними статтями. В зв'язку з чим суд приходить до висновку, що з підстав, зазначених позивачем, позов задоволенню не підлягає.

Статтею 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Таке визнання судом приймається у разі, якщо воно не суперечить закону.

В даній цивільній справі визнання позову відповідачем судом не приймається, оскільки суперечить закону, про що зазначено вище, та підтверджується встановленими обставинами.

Керуючись ст.ст. 209, 213- 215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Жовтневого району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування -, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Миколаївської області через Жовтневий районний суд Миколаївської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя А.А.Саукова