Номер провадження 2/754/542/17
Справа №754/9008/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.

за участю секретарів судового засідання Базік А.В., Моторенко К.О., Давиденко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право на проживання, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на проживання, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.11.1998 р. позивачу належить 1/3 частина однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Крім того, 2/3 частина зазначеної квартири належить сину позивача - ОСОБА_3 На даний час в квартирі зареєстровані та проживають - позивач, її син ОСОБА_3, а також відповідач колишній чоловік позивача - ОСОБА_2. З відповідачем позивач перебувала в шлюбі з 16.01.1987 р. по 16.06.2015 р. Ще під час перебування в шлюбі 07.03.1995 р. відповідач вселився в спірну квартиру разом з позивачем, як член її родини і продовжує проживати в ній до сьогоднішнього дня. Разом з тим, починаючи з лютого 2012 року їх спільне з відповідачем життя стало нестерпним. Так, з вказаного періоду ОСОБА_2 перестав працювати та почав зловживати спиртними напоями. При цьому, перебуваючі в стані алкогольного сп'яніння він став тероризувати позивача та їх спільного сина, погрожуючі їм фізичною розправою. Крім того, на його агресивну та неадекватну поведінку також скаржаться сусіди. Зважаючі на неможливість подальшого спільного проживання з відповідачем в одній квартирі та з метою вирішення питання переїзду останнього до іншого місця проживання, 06 липня 2015 року між позивачем її сином ОСОБА_3 та відповідачем було укладено домовленість. Згідно якої, позивач та її син взяли на себе зобов'язання власними силами та за свій кошт забезпечити оформлення спадкових справ відповідача на майно, яке залишилось йому після смерті його батьків - 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_3. Зі свого боку, відповідч зобов'язувався виселитися з квартири та переїхати на проживання до вищевказаного житлового будинку протягом 7 календарних днів з моменту оформлення права власності на спадкове майно на його ім'я. Крім того, згідно п. 2.4 домовленості, у разі невиконання відповідачем вищевказаного зобов'язання, останній вважається таким, що втратив право користування квартирою з дня видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане спадкове майно, натомість позивач та її син отримують права вимагати від відповідача виселення з квартири та зняття з реєстрації місця проживання в ній. На виконання вищезазначеної домовленності від 06.07.2015 року позивач забезпечила оформлення спадкових прав відповідача на нерухоме майно, відповідне свідоцтва про право на спадщину за законом було видано відповідачу 03.12.2015 р. державним нотаріусом Бобровицької районної державної нотаріальної контори Чернігівської області за р. № 2-2837. Таким чином, позивач в повній мірі виконала зобов'язання, взяті на себе вищевказаною домовленістю. Проте, не зважаючи на це, відповідач категорично та без будь-яких пояснень відмовляється звільнити квартиру та переїхати до належного йому будинку, продовжує пиячити, вчиняти сварки та бійки, чим унеможливлює спільне з ним проживання та порушує, права позивача як власника квартири. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на проживання в квартирі та примусово виселети останнього з вказаної квартири.

Позивач, представник позивача, який діє також в інтересах третьої особи - ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд винести рішення про задоволення позову з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, однак просив його зараз не виселяти, в зв'язку з тим, що на дворі зима.

В судовому засіданні судом було замінено неналежну третю особу Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційного служби у місті Києві на належну - Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію, представник якої в судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин.

Суд вважав заможливим проводити розгляд справи у відсутність представника третьої особи - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, про що не заперечували учасники судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідка, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 16 січня 1987 р. по 16.06.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 13.11.1998 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної ( сумісної або часткової) власності ОСОБА_1 та членам її сім'ї - чаловіку ОСОБА_2 та сину ОСОБА_3 в рівних долях, що зареєстровано Бюро технічної інвентаризації 20.11.1998 р. за р.№8622 (а.с.18).

Згідно копії договору дорування від 11.10.2014 р., посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, відповідач ОСОБА_2 подарував синові - ОСОБА_3 свою 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, за р. № 3191, (19).

06 липня 2015 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони, у зв'язку з конфліктними відносинами між ними, в зв'язку з неможливістю подальшого спільне проживання в одній квартирі, що також порушує права та законні інтереси кожної із сторін, була укладена домовленість про наступне.

Відповідно до п. 2.1 зазначеної домовленості, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 взяли на себе обов'язок щодо оформлення спадкових прав ОСОБА_2 після смерті його батьків. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов'язувались від імені ОСОБА_3 оплатити та фактично закінчити таке оформлення його спадкових прав. Даний обов'язок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є виконанним після отримання позивачем в Бобровицькій районній державній нотаріальній конторі Чернігівської області свідоцтва на ім'я ОСОБА_3 про право на спадщину за законом на нерухоме спадкове майно хоча б одного з батьків на частину житлового будинку АДРЕСА_3.

Пунктом 2.2. зазначено, що після виконання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 свого обов'язку передбаченого п. 2.1. цієї угоди, ОСОБА_3 втрачає право на користування квартирою, зобов'язується виселитись з квартири протягом семи календарних днів від дня видачі вищевказаного свідоцтва на його ім'я про право на спадщину за законом на нерухоме спадкове майно, переїхати на постійне місце проживання за адресою успадкованого майна.

03.12.2015 р. державним нотаріусом Бобровицької районної державної нотаріальної контори Чернігівської області Романенко Н.М., було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з: 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд АДРЕСА_3 (а.с.25).

Таким чином, позивач та третя особа ОСОБА_3 виконали свої зобов'язання за домовленістю від 06 липня 2015 р. та вважають, що на підставі даної домовленості - відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, відповідно до вимог ст.405 ЦК України.

Відповідно до копії довідки Ф№3 від 08.07.2016 р. №2371, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано: позивач - ОСОБА_1, відповідач - ОСОБА_2 та третя особа - ОСОБА_3 (а.с.22).

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання за домовленістю від 06 липня 2015 року не виконав, чим порушив умови які були в ньому зазначені.

В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

А у відповідності до частини 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Крім цього, відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, виключно про: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Також, відповідно до ст. 157 ЖК України, передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 ст. 116 ЖК України, зазначає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтерисованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, пояснила суду, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_4, являється сусідкою сторін по справі. Свідок повідомила суду, що вона часто бачить ОСОБА_2 в нетверезому стані, знає, що відповідач неодноразово погрожував позивачу та їх спільному сину фізичною розправою. Крім того, свідок пояснила, що вона неодноразово була свідком виклику міліції за зверненням позивача на свого колишнього чоловіка. ОСОБА_2 вчиняє конфліктну ситуацію і з іншими мешканцями будинку АДРЕСА_1.

На адвокатський запит, Головне управління Національної поліції у м. Києві Деснянського УП ГУНП у місті Києві надало відповідь від липня місяця 2016 року, що згідно даних АІС «АРМОР» в Деснянському УП ГУНП у місті Києві в період з 01.01.2015 р. по 14.07.2016 р. зареєстровано два повідомлення зі служби «102» та одна заява від шр. ОСОБА_1 (а.с. 51).

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2, з наступними змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову в частині виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки позивачем доведено систематичне порушення правил співжиття відповідачем.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 316-319, 321, 328, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 116, 150, 156, 157 ЖК України, Законом України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постановою Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2, з наступними змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст.10, 30, 60, 61, 88, 179, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право на проживання, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в сумі 551,20 грн.

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі та не були присутні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 13.02.2017 р.

Суддя: Н.Г.Таран