УхвалА

іменем україни

4 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Розвиток нерухомості», про визнання договору купівлі-продажу одноквартирного будинку та земельної ділянки частково недійсним за касаційною скаргою Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 7 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року Львівська міська рада звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 4 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5, ОСОБА_6 купили будинок № АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0691 га, що розташована за цією ж адресою, цільове призначення якої - обслуговування житлового будинку. Відчужувана земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 26 січня 2010 року управлінням Державного комітету земельних ресурсів у м. Львові на підставі ухвали Львівської міської ради від 9 липня 2009 року № 2865 та рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року й рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2009 року. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року в подальшому скасовано ухвалою цього ж суду від 2 грудня 2010 року у зв'язку з нововиявленими обставинами й за результатами нового розгляду ухвалено рішення Галицького районного суду м. Львова від 5 квітня 2011 року про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову про визнання недійсною ухвали міської ради, визнання права власності на земельну ділянку.

На думку позивача, зазначений правочин у частині продажу земельної ділянки суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності та належить територіальній громаді м. Львова. Крім того, Львівська міська рада зазначала, що згідно із законодавством до виключної компетенції органу місцевого самоврядування належить право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, а ОСОБА_4 не міг здійснювати розпорядження спірною земельною ділянкою, оскільки не набув право власності на неї в установленому законом порядку.

Ураховуючи викладене, Львівська міська рада просила суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 4 жовтня 2010 року в частині продажу земельної ділянки, площею 0,0691 га, по АДРЕСА_1.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 7 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року, у задоволенні позову Львівської міської ради відмовлено.

У касаційній скарзі Львівська міська рада, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), врахувавши правову позицію Верховного Суду України у цій справі, висловлену у постанові від 7 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_4 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, зареєстрував своє право власності і як власник у встановленому законом порядку за відплатним договором продав будинок та земельну ділянку іншим особам, Львівська міська рада не була стороною оспореного нею правочину. Відтак, права Львівської міської ради, яка вважає себе власником спірного майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України, а захист прав особи, яка вважає себе власником майна, у зобов'язальних відносинах можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Судом установлено, що такий позов Львівською міською радою подано до суду і з 6 квітня 2016 року знаходиться у провадженні Галицького районного суду м. Львова.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Львівської міської ради відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 7 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.І. Журавель

С.П. Штелик