РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року

Київський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді Невядомського Д.В.

при секретарі Кузнецовій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, внесених у якості авансового платежу по угоді купівлі-продажу частки у майні.

В обґрунтування свого позову позивач вказав, що в жовтні 2013 року, між ним та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу 1/3 (однієї третини) майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Люботин, вул. Челюскина, 60, який на праві приватної власності належить ОСОБА_2 В.П.30.10.2013 року, позивачем в якості завдатку за придбання 1/3 частини майнового комплексу у присутності свідка ОСОБА_3, громадянину ОСОБА_2 були передані грошові кошти в сумі, еквівалентній 30000 (тридцять тисяч) доларів США, що підтверджується власноруч написаною гр. ОСОБА_2 розпискою.Факт отримання зазначених грошових коштів не спростований та не заперечується ОСОБА_2, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Харківської області у справі 640/15428/15-ц за позовом гр. ОСОБА_1 до гр. ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 200000 грн. за договором позики. Станом на 01.03.2014 року договір купівлі продажу 1/3 (однієї третини) майнового комплексу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений не був, а сам предмет усної домовленості, (майновий комплекс) громадянином ОСОБА_2 було внесено до статутного капіталу новоствореного Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобожанська м'ясопереробна компанія», що унеможливлює укладення угоди купівлі-продажу, у звязку з чим внесена сума підлягає поверненню. Численні усні звернення до громадянина ОСОБА_2 про повернення суми авансу в розмірі, еквівалентному 30000 доларів США до бажаного результату не призвели. Грошові кошти повернуті не були.29.04.20.16 року позивач письмово звернувся до ОСОБА_2 з вимогою проповернення вказаних грошових коштів, проте відповіді на вимогу від ОСОБА_2 не отримано. Станом на 07.07.2016 року офіційний курс гривні до іноземної валюти встановлений НБУ становить 2484,1948 грн. за 100 доларів США. Таким чином, сума авансу, яка підлягає поверненню ОСОБА_1 є еквівалент 30000 доларів США, що на момент подання позову до суду складає 7452584,40 грн.

В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі, а відповідач проти позову заперечував з наступних підстав.

Так, ОСОБА_2 зареєстрований, як фізична особа-підприємець та здійснює господарську діяльність з виробництва готових м'ясних (ковбасних) виробів.

До жовтня 2013 року ОСОБА_2 здійснював господарську діяльність самостійно. На початку жовтня 2013 року до ОСОБА_2 звернувся позивач ОСОБА_1 разом зі своїм знайомим ОСОБА_4, які запропонували ОСОБА_2 продати їм частину його бізнесу та здійснювати підприємницьку діяльність спільно.

При цьому, оскільки всі виробничі потужності - нерухоме майно, обладнання та устаткування перебували в приватній власності ОСОБА_2, як фізичної особи, що по суті унеможливлювало розподіл прав на це майно та результати діяльності між учасниками спільного бізнес-проекту, тому вказані особи дійшли згоди створити товариство з обмеженою відповідальністю, до статутного капіталу якого ОСОБА_2 буде внесено належне йому на праві власності майно, після чого ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбають у ОСОБА_2 частки у статутному капіталі новоствореної юридичної особи. За домовленістю між вказаними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 повинні були викупити у ОСОБА_2 по 1/3 часток статутного капіталу юридичної особи, сплативши за це по 120 000 доларів США, кожний.

На підтвердження такої домовленості та серйозності своїх намірів наприкінці жовтня 2013 року в рахунок придбання частки корпоративних прав майбутньої юридичної особи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 передали ОСОБА_2 по 30 000 доларів США кожний. Про передачу грошових коштів ОСОБА_1 свідчить розписка від 30 жовтня 2013 року, копія якої міститься в матеріалах справи. Аналогічна розписка, яка була видана ОСОБА_2 ОСОБА_4, має знаходитись у останнього.

10 грудня 2013 року було зареєстроване Товариство з обмеженою відповідальністю «Слобожанська м'ясопереробна компанія» до статутного капіталу якого ОСОБА_2 особисто було передано належне йому майно на загальну суму 2 970 000 грн., в тому числі нерухомість за адресою: м. Люботин, вул. Челюскіна, 60, обладнання та устаткування.

В грудні 2013 року ОСОБА_4 додатково передав ОСОБА_2 грошові кошти також на загальну суму 30 000 доларів США, що підтверджується відповідними розписками від 26 грудня 2013 року на суму 148 000 грн. (еквівалент 17788 доларів США), від 27 грудня 2013 року на суму 60 000 грн. (еквівалент 7212 доларів США), від 30 грудня 2013 року на суму 41250 грн. (еквівалент 5000 доларів США).

В указаних розписках зазначено, що грошові кошти передаються в рахунок оплати за придбання частки майна статутного фонду «Слобожанська м'ясопереробна компанія».

ОСОБА_1 другу частину грошових коштів в розмірі 30 000 доларів США передав ОСОБА_2 на початку січня 2014 року.

13 січня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були написані розписки однакового змісту, відповідно до яких вони:

- зобов'язувалися до 1 березня 2014 року викупити у ОСОБА_2 по 1/3 статутного капіталу ТОВ «Слобожанська м'ясопереробна компанія»;

- підтвердили загальну узгоджену сторонами вартість 1/3 частки статутного капіталу - 120 000 доларів США;

- підтвердили факт сплати ОСОБА_2 по 60 000 доларів США, кожний;

- відмовилися від грошових коштів в розмірі по 30 000 доларів США сплачених кожним з них на користь ОСОБА_2 з умовою, якщо відмовляться від викупу корпоративних прав з особистих мотивів.

18 березня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були написані розписки однакового змісту, відповідно до яких вони отримали від ОСОБА_2 по 30 000 доларів США кожний та відмовилися від іншої частини сплачених ОСОБА_2 грошових коштів, також у розмірі по ЗО 000 доларів США кожний, у зв'язку із відмовою від викупу часток у статутному капіталі юридичної особи ТОВ «Слобожанська м'ясопереробна компанія».

Враховуючи, що між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 була домовленість про купівлю-продаж саме часток, відповідно однозначним є висновок про те, що предметом їхніх домовленостей були саме корпоративні права, а не майновий комплекс, як зазначено у позові.

Враховуючи, що ціна договору між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перевищувала двадцятикратний розмір неоподатковуваного мінімум доходів громадян, відповідно вони мали вчиняти правочин в письмовій формі.

Вимоги до письмової форми правочину встановлені статтею 207 ЦК України.

Жодних доказів того, що вчинений ними правочин є нікчемним немає.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Чинним законодавством України також не встановлено недійсності правочину купівлі-продажу корпоративних прав, як наслідок недотримання сторонами письмової форми такого правочину, відповідно твердження представника позивача про нікчемність правочину, який був укладений між позивачем та відповідачем суперечить положенням вказаних вище норм Цивільного кодексу України.

Отже, визначена в позові підстава для повернення грошових коштів, які ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1, як-то нікчемність укладеного між ними правочину, є необґрунтованою, а вимога про повернення грошових коштів з таких підстав є незаконною.

ОСОБА_5 в поданому позові визначена інша підстава для повернення спірних грошових коштів 30 000 доларів США, які ОСОБА_1 передав ОСОБА_2, а саме те, що такі грошові кошти на думку представника позивача передавалися як завдаток, але такими вони бути не можуть, а отже підлягають поверненню.

В обґрунтування своєї позиції представник позивача посилається, по-перше, на нікчемність договору завдатку, оскільки на його думку сторонами не додержана письмова форма такого договору, а по-друге - вказує, що завдатком може забезпечуватися лише дійсне зобов'язання, яке випливає з договору, якого між сторонами не укладалося.

Проте, під час сплати першої частини грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США, які були сплачені ОСОБА_1 30.10.2013 року, такі грошові кошти виступали як аванс в рахунок майбутніх грошових зобов'язань, які мали виникнути з основного договору.

Але, коли була передана друга частина грошових коштів, під час написання ОСОБА_1 розписки від 13.01.2014 року сторони визначили іншу правову природу першої частини переданих грошових коштів.

Отже, сторони погодили між собою умови, відповідно до яких ОСОБА_1, фактично передавши ОСОБА_2 60 000 доларів США, заявив про свою відмову від сплаченої першої частини коштів у розмірі 30 000 доларів США у разі порушення свого зобов'язання - викупити частку корпоративних прав. Натомість ОСОБА_2, у разі відмови від продажу корпоративних прав, зобов'язувався сплатити на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 60 000 доларів ОСОБА_5 чином сторонами по суті було встановлено забезпечення виконання ними своїх зобов'язань, яке визначало відповідальність за відмову від виконання взятих на себе за попереднім договором зобов'язань, в залежності від того, хто стане ініціатором такої відмови, і метою таких умов було дотримання сторонами договірної дисципліни та запобігання порушенню взятих на себе зобов'язань.

Таким чином, частина грошових коштів у розмірі 30 000 доларів СІЛА, які ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 за їхньою домовленістю по суті виконували забезпечувальну функцію не грошового зобов'язання, яке виходило з попереднього договору. Саме з цих підстав такі кошти не були забезпеченням зобов'язання такого виду як завдаток, як на те помилково вказано у позові, оскільки завдатком, відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України може забезпечуватися грошове зобов'язання, яке випливає з основного договору.

При цьому, з огляду на зміст написаних ОСОБА_1 розписок від 13.01.2014 року та від 18.03.2014 року, можна встановити, що сторони визначили інший складний спосіб грошового забезпечення не грошового зобов'язання, який прямо не вказаний в законі, але застосування якого дозволено ч. 2 ст. 546 ЦК України. Складність цього способу забезпечення зобов'язання полягає в тому, що з одного боку він спонукав ОСОБА_1 дотримуватися взятих на себе за попереднім договором зобов'язань, а з іншого боку встановив його грошову відповідальність у разі порушення зобов'язання, що характерно для неустойки.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядився належними йому грошовими коштами в розмірі 30 000 доларів США, добровільно відмовившись від них, відповідно, на підставі ст. 347 ЦК України його право власності наці грошові кошти припинилося. Натомість, оскільки ОСОБА_2 заволодів вказаними грошовими коштами, від яких їх власник відмовився, отже на підставі ст. 336 ЦК Україні він правомірно набув право власності на них, а тому стягнення з нього цих грошових коштів не буде відповідати вимогам закону.

В судовому засіданні були допитані свідки.

Так, позивач ОСОБА_1, будучи допитаним у якості свідка, повністю підтвердив обставини, викладені у позовній заяві.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він був присутній 30.10.2013 року при передачі грошових коштів у еквіваленті 30 тисяч доларів США ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ОСОБА_5 пояснив, що договір купівлі-продажі цілісного майнового фонду так і не був укладений та реалізований, тому, що ОСОБА_2 передав корпоративні права до новоствореного ТОВ «Слобожанська м»ясо переробна компанія», а гроші в розмірі 30000 доларів США не повернув.

Вислухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 п. 1. ч.2. ст. 11, ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема належать договори та інші правочини.

Судом встановлено, що в жовтні 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу 1/3 (однієї третини) майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Люботин, вул. Челюскина, 60, який на праві приватної власності належить ОСОБА_2 В.П.30.10.2013 року, позивачем в якості завдатку за придбання 1/3 частини майнового комплексу у присутності свідка ОСОБА_3, громадянину ОСОБА_2 були передані грошові кошти в сумі, еквівалентній 30000 (тридцять тисяч) доларів США, що підтверджується власноруч написаною гр. ОСОБА_2 розпискою. Факт отримання зазначених грошових коштів не спростований та не заперечується сторонами. Станом на 01.03.2014 року договір купівлі продажу 1/3 (однієї третини) майнового комплексу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений не був, а сам предмет усної домовленості, (майновий комплекс) громадянином ОСОБА_2 було внесено до статутного капіталу новоствореного Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобожанська м'ясопереробна компанія», що унеможливлює укладення угоди купівлі-продажу, у звязку з чим внесена сума підлягає поверненню. Численні усні звернення до громадянина ОСОБА_2 про повернення суми авансу в розмірі, еквівалентному 30000 доларів США до бажаного результату не призвели. Грошові кошти повернуті не були. 29.04.20.16 року позивач письмово звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення вказаних грошових коштів, проте відповіді на вимогу від ОСОБА_2 не отримано. Станом на 07.07.2016 року офіційний курс гривні до іноземної валюти встановлений НБУ становить 2484,1948 грн. за 100 доларів США. Таким чином, сума авансу, яка підлягає поверненню ОСОБА_1 є еквівалент 30000 доларів США, що на момент подання позову до суду складає 7452584,40 грн.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язуються прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. (ст. 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Тобто перед державною реєстрацією укладеного договору передує його нотаріальне посвідчення.

Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Договір купівлі продажу 1/3 майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Люботин, вул. Челюскина, 60 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніколи у письмовій формі не укладався, нотаріально не посвідчувався та не реєструвався.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом.

Завдаток являє собою грошову суму або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце тільки за наявності зобов'язання, яке повинно виникати на підставі договорів.

Згідно із ст. 635 ЦК України попереднім договором (договором завдатку) є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором (договором завдатку). Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Згідно ч. 1 ст. 547 ЦК України - письмова форма договору про внесення завдатку є обов'язковою. Проста розписка не є доказом здійснення правочину в письмовій формі. Умова про внесення завдатку може бути включена до договору, виконання якого забезпечується таким чином. Вразі, якщо письмова форма не додержана, то на підставі ч.2.ст. 547 ЦК України угода про передачу завдатку є нікчемною і як наслідок недійсною.

Таким чином, у разі не укладення сторонами основного договору у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами в рахунок оплати за основним договором грошові кошти є відповідно до ст.570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили.

Оскільки договір купівлі-продажу не був укладений, передані позивачем грошові кошти є авансовим платежем і підлягають поверненню.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Станом на 16.02.2017 року офіційний курс гривні до іноземної валюти встановлений НБУ становить 26,99 грн. за 100 доларів США. Таким чином, сума авансу, яка підлягає поверненню ОСОБА_1, становить еквівалент 30000 доларів США, що на момент винесення рішення суду складає 809808 гривень 09 копійок.

Враховуючи вище викладене, керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 610, 625, 629 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88,114, 209, 212, 213 - 215, 218 ЦПК України,-

В и р і ш и В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі екв. 30000 доларів США, що за курсом НБУ на день винесення рішення становить 809808 гривень 09 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3890 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.В. Нев'ядомський