Справа № 236/340/17
02 березня 2017 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Саржевської І.В.,
за учстю секретаря Білоус Д.А.,
розглянувши у відкртому судовому засіданні в залі суду м. Лиман Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб утратившими право користування житловим приміщенням, суд
13.02.2017року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб утратившими право користування житловим приміщенням.
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреністі (а.с. 13), належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з*явився, просить розглянути цивільну справу в його відсутності, позов задовольнити, не заперечує проти прийняття заочного рішення, про що до суду надав відповідну заяву.
Відповідачі, належним чином, відповідно до ст. 74 ч.9 ЦПК України, повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з*явились, заперечення про неможливість слухати справу в їх відсутнсті до суду не надали.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши надані документи та матеріали, всебічно і повно з*ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об*єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Матеріалами справи встановлено:
Відповідачі ОСОБА_2, 11.07.1956року народження, ОСОБА_3, 15.07.1956року народження, та ОСОБА_4, 09.03.1979року народження, які зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2014року по теперішній час в будинку не проживають (а.с.9).
Відповідачі ОСОБА_2, який до 17.03.2016року був власником вказаного житлового будинку, ОСОБА_3, ОСОБА_4, не являються членами сім*ї позивача, і з 2014 року в зазначеному будинку не проживають, ним не користуються, їх майно в домоволодінні відсутнє.
Незважаючи на те, що позивач являється власником спірного житлового будинку, він позбавлений можливості здійснювати свої права в частині володіння та розпорядження вказаним житловим будинком, скористатися пільгами та соціальними виплатами бо до теперішнього часу відповідачі не припинили реєстрацію у ньому(а.с.9).
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і у вітчизняному законодавстві України.
Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України) (далі - ЦК).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.
Як роз'яснено в п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК).
У відповідності зі ст. 41 Конституції України право власності передбачає можливість власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статтею 328 ЦК України визначені підстави набуття права власності. Правомірність набуття права власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
За приписами ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.
Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Позивач ОСОБА_1 довів, що нерухоме майно житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по вулиці Вавілова, 40, в с. Закітне, Лиманського району, Донецької області належить йому на підставах, визначених законом, бо він володіє ним на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстровано відповідно до вимог законодавства України (а.с. 7-8).
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судом беззаперечно встановлено, що відповідачі більше двох років не проживають та не користуються спірним житловим будинком, який на праві власності належить позивачу, реєстрацію в ньому не припинили, чим чинять перешкоди у здійсненні позивачем права володіння та розпорядження своїм майном.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
При винесенні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленного значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв*язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши зібрані у справі письмові докази: правовстановлюючі документи на житловий будинок; довідку Лиманської міськради про те, що відповідачі: ОСОБА_2, 11.07.1956року народження, ОСОБА_3, 15.07.1956року народження, та ОСОБА_4, 09.03.1979року народження, які зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2014року по теперішній час в будинку не проживають, надав їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки вони обгрунтовані та законні.
Керуючись ст. 15, 16, 328, 383 ЦК України, 10, 11, 209, 211, 214-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, 11.07.1956року народження, ОСОБА_3, 15.07.1956року народження, ОСОБА_4, 09.03.1979року народження, втратившими право користування житловим будинком, розташованим за адресою: вулиця Вавілова, 40, с. Закітне, Лиманського району, Донецької області.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд Донецької області у 10-денний строк з моменту його проголошення.

Рішення може бути переглянуто за заявою відповідачів, поданою ними до Краснолиманського міського суду Донецької області у 10-денний строк з моменту отримання його копії.

Суддя: