Провадження № 2/185/1042/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 лютого 2017 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., з участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В., позивача ОСОБА_1, представника відповідача адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним

В С Т А Н О В И В

21 грудня 2016 року позивач звернулась з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай) розміром 11,09 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться в АВАТ «Степове» села Поперечне Павлоградського району Дніпропетровської області, посвідченого Другою ОСОБА_4 державною нотаріальною конторою за № 2520 від 22.11.2000 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що 28 березня 1997 року, будучи членом аграрно-виробничого акціонерного товариства «Степове» у с.Поперечне Павлоградського району, отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0167592. У листопаді 2000 року до неї звернувся відповідач з пропозицією надати йому у довгострокову оренду належну їй земельну частку (пай), на що вона погодилася.

22 листопада 2000 року між нею та відповідачем шляхом введення її в оману був укладений договір дарування права на земельну частку (пай).

Однак насправді вона вважала, що укладає договір оренди земельної частки (паю) і не мала намірів дарувати відповідачу земельну ділянку. Через погане знання української мови вона не розуміла, який саме документ вона підписала. Крім того відповідач чужа їй людина і у неї не було причин дарувати йому земельну частку, оскільки вона має близьких родичів. Укладення договору дарування є вкрай невигідним для неї, а сам договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися.

Позивач вважає, що договір дарування був укладений з метою приховання дійсного правочину про оренду майна і є удаваним правочином.

При цьому позивач посилається на ст.203, 215, 229, 230, 233 ЦК України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Щодо строку позовної давності, вона його пропустила через юридичну необізнаність. Відповідаючі на запитання позивач пояснила, що дійсно домовлялася з відповідачем про укладення договору дарування. Це питання вони обговорювали раніше з відповідачем і вона була згодна укласти саме договір дарування. Нотаріусу вона також повідомила, що бажає укласти договір дарування земельної ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що на момент укладення договору дарування позивач була ознайомлена з усіма умовами, наслідками укладення цього договору, про що їй неодноразово роз'яснював нотаріус. Протягом 17 років позивач не оспорювала даний договір, тобто була згодна з його умовами. Позивачем на надано жодного доказу про наявність факту обману при укладенні договору. Також вона звернулася до суду з пропуском строку позовної давності.

Представник третьої особи - Другої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

22 листопада 2000 року державним нотаріусом Другої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори був посвідчений договір дарування права на земельну частку (пай), укладений між дарителем ОСОБА_1 та обдарованим ОСОБА_3. За умовами договору даритель подарував, а обдарований прийняв у дар право на земельну частку (пай) розміром 11,09 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться в АВАТ «Степове» села Поперечне Павлоградського району Дніпропетровської області (а.с.6).

Зазначена земельна частка (пай) належала дарителю на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії ДП № 0167592, виданого ОСОБА_4 райдержадміністрацією 28.03.1997 року. Сторони оцінили дар у 79 390 грн.

20 лютого 2006 року ОСОБА_3 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП № 084191, кадастровий номер -01-001-0372.

На момент укладення оспорюваного договору дарування був чинним Цивільний кодекс УРСР 1963 року і саме положення ЦК УРСР підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Як зазначає позивач, оспорювана угода була укладена внаслідок обману, а насправді була укладена угода щодо оренди землі.

Як передбачалося ст.57 ЦК УРСР, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Згідно ст.58 ЦК УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підстави для звільнення від доказування в даному випадку відсутні.

Як встановлено у судовому засіданні зі слів позивача та свідка ОСОБА_5 її чоловіка, позивач проживає в Україні з 1990 року, у 1995 року отримала українське громадянство, має середню освіту. На момент укладення договору дарування - 22 листопада 2000 року вона мала вік 34 роки, не мала тяжкої хвороби чи каліцтва. В судовому засіданні вона вільно спілкувалася з судом, розуміючи все що відбувається. Не встановлено жодних обставин, які б вказували на можливість того, що позивач могла не розуміти змісту договору, який вона уклала.

Статтею 9 Закону України «Про громадянство України» передбачено умову прийняття до громадянства України - володіння державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування. Ця умова не поширюється лише на осіб, які мають певні фізичні вади (сліпі, глухі, німі).

Оскільки позивач була прийнята до громадянства України, вона безперервно проживала на території України протягом останніх п'яти років і могла спілкуватися українською мовою, тому її посилання на недостатнє розуміння української мови при укладенні оспорюваного договору у 2000 році суд не бере до уваги.

Позивач на надала суду жодних доказів того, що вона була введена в оману щодо змісту укладеного договору, а насправді земельна частка (пай) надавалася нею в оренду відповідачу.

Свідок ОСОБА_5 чоловік позивача у судовому засіданні пояснив, що він також уклав з відповідачем аналогічний договір щодо належної йому земельної частки (паю) того ж дня, що і його дружина. В нотаріальній конторі він та його дружина чітко заявляли, що бажають укласти саме договір дарування.

У ОСОБА_4 районній державній адміністрації Дніпропетровської області відсутні відомості щодо укладення ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договорів оренди землі (а.с.7).

Згідно ст.71 ЦК УРСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність за вимогами ст. 75 ЦК УРСР є обов'язковою для застосування судом незалежно від заяви сторін.

Позивач звернулась до суду у лютому 2017 року про визнання недійсним договору, укладеного у листопаді 2000 року. Підстав для зупинення, переривання чи поновлення строку позовної давності суд не знаходить.

Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Керуючись ст. 212, 214 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору покласти на ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: ОСОБА_7