Провадження №2/225/25/2017
Справа № 225/5627/15-ц
Головуючий у справі: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мигалевича В.В.

за участю секретаря - Голубової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Шахта імені ОСОБА_3», Міністерства енергетики та вугільної промисловості України - про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки в її виплаті та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Свої вимоги мотивує тим, що вона працювала на Державному підприємстві «Шахта імені ОСОБА_3». З 30.11.2014 року її звільнили з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з ліквідацією підприємства. В цей же день розрахунок з нею всіх належних виплат при звільненні не провели. Вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. З вини відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає в порушенні звичайного способу життя, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди оцінює в 5000 грн.

Позивач в судове засідання не зявилася, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з урахуванням уточнень.

Представник Державного підприємства «Шахта імені ОСОБА_3» - в судове засідання не прибув, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У наданих суду запереченнях відповідач позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що у позивача дійсно існує заборгованість по заробітній платі, але вважає, що заборгованість по заробітній платі повинно сплатити Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, оскільки шахта повністю фінансується за рахунок державного бюджету через Міністерство, та не веде своєї комерційної діяльності з метою отримання доходу.

Представник співвідповідача - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України до судового засідання не зявився, належним чином був повідомлений, поштою надіслав заперечення по справі в яких зазначив, що позовні вимоги визнає частково, в частині предявлення позовних вимог до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України просить відмовити з огляду на наступне. Міністерство як центральний орган виконавчої влади в сфері управління якого знаходиться державне підприємство, не перебуває з працівниками підприємства у трудових відносинах та не відповідає за його зобовязаннями. Тому не виплачує заробітної плати працівникам державного підприємства. Трудові відносини між підприємством та позивачем регулюються відповідно до Кодексу Законів про працю України. Зокрема при звільнені працівників повинні бути дотримані норми Закону, в яких зазначено про порядок звільнення працівників підприємства при ліквідації державного підприємства. Щодо посилання позивача на завдання моральної шкоди, вважає, що ним не було надано жодних доказів того, що діями підприємства ДП «шахта імені ОСОБА_3» було завдано моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи зазначене, просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви в частині предявлення вимог до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Державне підприємство «Шахта імені ОСОБА_3» станом на 29.09.2015 року не ліквідовано, перебуває в стані припинення. У звязку з чим суд вважає, що Державне підприємство «Шахта імені ОСОБА_3» є належним відповідачем по справі і виплати, які належать позивачу слід стягнути саме з ДП «Шахта імені ОСОБА_3».

Також слід зазначити, що між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України.

Позивач знаходилася у трудових відносинах з Державним підприємством «Шахта імені ОСОБА_3». З 30.11.2014 року її звільнили з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з ліквідацією підприємства.

Згідно з довідкою ДП «Шахта імені ОСОБА_3» заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 за період вересень-листопад 2014 року становить 20846,14 грн.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з позивачем належних до сплати сум не провели.

Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Виходячи із змісту ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Таким чином, суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу. У звязку з цим позивачу необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум за період з 30.11.2014 року по 13.02.2017 року у розмірі середнього заробітку.

Наданий позивачем розрахунок середньоденної заробітної плати, що ґрунтується на довідці, виданій ДП «шахта імені ОСОБА_3» №30 від 30.01.2015 року, не відповідає положенням постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року, і не може бути взятий судом до уваги. З цих підстав судом було проведено свій розрахунок середньої заробітної плати позивача у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та представлених позивачем довідок, що містяться в матеріалах справи.

Так, позивач відпрацювала повних два місяця перед звільненням в жовтні 2014 року та листопаді 2014 року. Їй було нараховано заробітну плату за жовтень 2014 року 4186,55 грн., за листопад 2014 року 13701,73 грн. За цей період позивач відпрацювала 43 робочих дні. Таким чином середньоденна заробітна плата складає 4186,55 грн. + 13701,73 грн. = 17888,28/43 = 416,00 грн.

Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, а також встановлені судом фактичні обставини справи, розмір середнього заробітку за період з 30.11.2014 року по 13.02.2017 року складає 570 робочих дні при середньоденному заробітку у розмірі 416,00 грн. на загальну суму 237120,00 грн. (570 х 416,00), яка підлягає стягненню на користь позивача з ДП «Шахта імені ОСОБА_3».

Відмовляючи в задоволенні вимог до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини першої ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП).

Статтею 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Встановивши, що спірні правовідносини регулюються трудовим законодавством, а ОСОБА_2 не знаходилася в трудових відносинах з Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, суд дійшов висновку, що відповідач не несе поряд із відповідальністю ДП «Шахта імені ОСОБА_3» додаткову відповідальність перед позивачем на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 34 Закону України «Про оплату праці». Отже, вимоги позивача про стягнення з цього відповідача заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягають задоволенню.

Згідно з п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей", міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям забезпечити: до 1 грудня 2014 р. переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності; невідкладне інформування Міністерства фінансів про зміну місцезнаходження бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, які переміщені з тимчасово неконтрольованої території.

Даним нормативним актом не передбачена відповідальність Міністерства енергетики та вугільної промисловості України щодо проведення повного розрахунку при звільненні працівника.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України суд прийняв до уваги доводи позивача про завдання йому моральної шкоди внаслідок порушення його законних прав. Суд врахував глибину та тривалість моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача, керуючись принципом розумності та справедливості, суд знаходить можливим стягнути на користь позивача 500 грн. як відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Шахта імені ОСОБА_3» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 20846 (двадцять тисяч вісімсот сорок шість) грн. 19 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 237120 (двісті тридцять сім тисяч сто двадцять) грн. 00 коп., а також суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн. (пятсот грн.).

Стягнути з Державного підприємства «Шахта імені ОСОБА_3» в дохід держави судовий збір в сумі 2584 (дві тисячі пятсот вісімдесят чотири ) грн. 66 коп.

В задоволенні позовних вимог до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: