Ухвала

іменем україни

29 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

МостовоїГ.І., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Білинської сільської ради про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Білинської сільської ради про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою щодо упорядкування, приведення в законне існування та користування земельних ділянок трьох сусідів (ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.).

При цьому сільська рада завідомо не бажала цього робити та, підробивши документи на ділянку ОСОБА_4, не погодивши з ним, видала державний акт на право власності на земельну ділянку. Отже, всі документи на право власності ділянок сусідів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 видані з порушенням.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати недійсним державний акти на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 грудня 2016 року рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 та рішенням Білинської сільської ради народних депутатів 11 сесії 22 скликання від 24 лютого 1992 року позивачу надано довічне успадковувань володіння земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,07 га.

Позивач державний акт на право власності на земельну ділянку чи право користування земельною ділянкою не виготовляв та не отримував, межі його земельної ділянки в натурі не встановлювалися.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Білинської сільської ради від 22 грудня 2014 року № 525 надано дозвіл на розробку проекту відведення у власність громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_6 земельної ділянки без підпису суміжного землекористувача - ОСОБА_3

Рішенням Білинської сільської ради від 23 квітня 2015 року № 558 земельну ділянку площею 0,07 га, розташовану в АДРЕСА_2, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, надано у спільну сумісну власність ОСОБА_4 і ОСОБА_6

Судами встановлено, що земельна ділянка площею 0,0657 га, яку використовує ОСОБА_3, межує із земельними ділянками, зокрема ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Відповідно до рішення Білинської сільської ради від 02 грудня 2010 року № 22 на земельній ділянці ОСОБА_3 позначена дорога загального користування, щодо визначення якої для під'їзду до житлових будинків АДРЕСА_1

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2012 року, у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено (а. с. 31-34).

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У ч. 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України).

При цьому судом встановлено, що рішенням Білинської сільської ради від 24 лютого 19992 року ОСОБА_3 надано у довічне успадковувань володіння земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, спір щодо дороги загального користування неодноразово розглядався, наразі його вирішено рішенням Білинської сільської ради від 02 грудня 2010 року № 22, доказів щодо порушення його земельних прав позивачем не було надано.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не визначився з фактичними та правовими підставами свого позову, з його предметом та з колом осіб, які повинні брати участь у справі, зокрема, хто є відповідачами у справі.

Крім цього, у прохальній частині заяви не зазначено жодних реквізитів документів, що їх позивач просив визнати недійсними, а поставивши фактично питання про позбавлення права власності на землю ОСОБА_4 і ОСОБА_5, не врахував обставин набуття у власність земельної ділянки ОСОБА_6, не пред'явив вимог із відповідним обґрунтуванням саме до фізичних осіб, визначивши відповідачем лише Білинську сільську раду.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановили, що позивачем відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів того, що він є власником земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою ОСОБА_4, позивач не надав акта встановлення меж земельної ділянки в натурі. Крім того, не зазначив всіх заінтересованих осіб сторонами у справі, що унеможливлює розгляд питання про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Докази та обставини, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко
Судді:Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Г.І. Мостова О.В. Попович