У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Бондаренко Н.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" до ОСОБА_3, Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" про стягнення матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2016 року позов публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" до ОСОБА_3, Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" про стягнення матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 1407 грн 78 коп.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що 19 грудня 2016 року при розгляді справи по суті позивачем було заявлено клопотання, яке судом не було поставлено на обговорення, а додано до матеріалів справи № 569/11870/16-ц.

Акт огляду трансформаторної підстанції № 266 відповідачем ОСОБА_3 не підписувався, 04.06.2016 року при скоєнні ДТП акт не складався, у постанові Рівненського міського суду від 30 червня 2016 року у справі № 569/7518/16-п не вказувався, а тому не може бути належним доказом по справі.

Долучення до справи вищевказаного акту суттєво змінило позовну заяву.

Позовна заява ПАТ "Рівнеобленерго" від 20.09.2016 року та редакція від _______________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/11870/16-ц Головуючий в суді І інстанції - Першко О.О.

Провадження № 22-ц/787/241/2017 Суддя-доповідач - Шимків С.С.

08.12.2016 року не відповідають вимогам ст. 119 ЦПК України.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ПАТ "Рівнеобленерго" до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов'язаний відшкодувати шкоду, заподіяну його неправомірними діями.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що 04 червня 2016 року ОСОБА_3, керуючи автомобілем "АЗЛК 21412", номерний знак НОМЕР_1, не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечного бокового інтервалу, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки "Мерседес-Бенц", номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_7, який рухався в зустрічному напрямку в своїй смузі для руху. В результаті зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження. В подальшому автомобіль марки "АЗЛК 21412", номерний знак НОМЕР_1, здійснив зіткнення з трансформаторною підстанцією № 266.

Постановою Рівненського міського суду від 30 червня 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні вищевказаного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 4).

Відповідно до акту пошкодження на КТП 266 від 04 червня 2016 року Рівненського міському РЕМ слідує, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 04 червня 2016 року по вул. Тиннівській в м. Рівне було виявлено пошкодження електрообладнання КТП № 266, а саме: будівля КТП (камера трансформатора, двері); контур заземлення; привід РВ-10/400; запобіжник ПК 10-31,5А 2 шт. (а.с. 53).

Згідно свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним та фізичним особам від 07 червня 2002 року будівлі (в кількості п'ятнадцять); огорожа і замощення; будівлі 313 ТП; будівлі 15 РП належать ВАТ "Ей-І-Ес Рівнеенерго" на праві колективної власності. За переліком нерухомого майна, що увійшло до статутного фонду ДАЕК "Рівнеобленерго" під час корпоратизації під № 357 зазначено ТП-266, с. Тинне Рівненського району, залишкова вартість 59510 грн. 00 коп. (43-47).

Розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження трансформаторної підстанції становить 1407 грн. 78 коп., що підтверджується локальним кошторисом на будівельні роботи №2-1-1, який ОСОБА_3 не заперечується і не спростований, а також рахунком № НОМЕР_3 від 17 червня 2016 року (а.с. 6-10).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Як правильно встановлено місцевим судом, ОСОБА_3 зобов'язаний відшкодувати ПАТ "Рівнеобленерго" шкоду завдану пошкодженням, внаслідок його неправомірних дій, трансформаторної підстанції, розмір якої доведений за допомогою належних та допустимих доказів та становить 1407 грн 78 коп.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов ПАТ "Рівнеобленерго", в частині позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3, у цій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, оскаржуване рішення, в частині позовних вимог, заявлених до НАСК "Оранта" підлягає скасуванню, із закриття провадження у справі, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" у зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Оскільки, згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

Враховуючи предмет заявленого позову, зміст правовідносин, а також суб'єктний склад учасників правовідносин, колегія суддів вважає, що, відкривши провадження у цій частині, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права.

За таких обставин рішення суду, у цій частині слід скасувати та закрити провадження у справі на підставі частини першої пункту першого статті 205 ЦПК України, оскільки така справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства , а відноситься до компетенції господарського суду.

Спростовуючи доводи автора апеляційної скарги про те, що належним відповідачем у справі повинна бути НАСК "Оранта", колегія суддів виходить з слідуючого.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" до Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" про стягнення матеріальної шкоди скасувати, провадження у справі в цій частині закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

У решті рішення суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання нею чинності.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

М.П. Григоренко