Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/953/17 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Є.У.№ 310/6338/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

при секретарі: Зубковій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: начальник Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2016 року ,

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2016 р. ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав , що з 14.09.2015 року по 22.07.2016 року працював водієм Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району (далі - ДЛВМ). Наказами керівника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини (далі - ЗМДЛВМ) ОСОБА_5 від 05.05.2016 року та від 06.05.2016 року його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено стягнення у вигляді догани. Наказом керівника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_5 від 22.07.2016 року його звільнено на підставі ст. 40 ч. 3 КЗУпП у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Посилаючись на те, що накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності винесені безпідставно, а звільнення з посади відбулось всупереч вимогам чинного законодавства, ОСОБА_3 просив поновити строк для оскарження наказів № 01-04/34 від 05.05.2016 року та № 01-04/38 від 06.05.2016 року, визнати вказані накази незаконними та скасувати їх; визнати звільнення незаконним та зобов'язати Запорізьку міську державну лікарню ветеринарної медицини поновити його на роботі водієм Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району; стягнути з Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини на його користь середній заробіток за час вимушеного прогул та стягнути з Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_5 № 01-04/34 від 05.05.2016 року про оголошення ОСОБА_3 догани.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_5 № 01-04/38 від 06.05.2016 року про оголошення ОСОБА_3 догани.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 та поновлено на роботі водієм автотранспортних засобів Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини.

Із Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини стягнуто на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2016 року по 26 грудня 2016 року включно у сумі 9 487,36 гривень, а також 5 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішені питання щодо стягнення судового збору.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову Запорізька міська державна лікарня ветеринарної медицини посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач накладав дисциплінарні стягнення до робітка з порушенням вимог трудового законодавства, оскаржувані накази являються неконкретними, в діях позивача відсутні ознаки дисциплінарного проступку.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

За змістом ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За правилами ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Строк і порядок застосування дисциплінарного стягнення передбачено ст. ст. 148, 149 КЗпП України.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленим проступком, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (ч. ч. 1, 2 ст. 149 КЗпП України).

Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді таких спорів судам необхідно з'ясувати, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Як встановлено судом Дільнична лікарня ветеринарної медицини (далі - ДЛВМ) Комунарського району, де водієм працював позивач, є структурним підрозділом юридичної особи - Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини. Очолює Запорізьку міську державну лікарню ОСОБА_5, двома наказом якої позивачеві оголошені догани, а за третій проступок він звільнений з роботи за систематичне порушення трудової дисципліни.

Зокрема, наказом № 01-04/34 від 05.05.2016р. ОСОБА_3 оголошено догану за порушення п. 3.1.а Правил внутрішнього трудового розпорядку. Підставою для дисциплінарної відповідальності водія стала службова записка його безпосереднього керівника - завідувача ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_6 від 04 травня 2016 року (а.с.46).

Пунктом 3.1.а Правил внутрішнього трудового розпорядку встановлено, що робітники і службовці зобов'язані дотримуватись дисципліни праці - основи порядку в установі, використовувати робочий час виключно для виконання службових обов'язків, своєчасно виконувати розпорядження керівництва.

Як зазначено у службовій записці ОСОБА_6 від 04.05.2016 року, водій ОСОБА_3 не реагує на розпорядження завідуючого, втручається в роботу лікарні, не маючи фахових знань у ветеринарній медицині, поводиться «по-хамські» з відвідувачами лікарні, на зауваження керівництва не реагує, постійно конфліктує ( а.с. 48).

В своїх письмових поясненнях від 05.05.2016 року ОСОБА_3 заперечує факт вчинення ним будь-яких порушень трудової дисципліни, вказуючи на те, що він не знає про які порушення йдеться мова ( а.с. 49).

Даючи аналіз службовій записці та іншим доказам, наданим суду адміністрацію установи на підтвердження доводів правомірності вказаного наказу, суд обгрунтовано звернув увагу на те, що в службовій записці не викладені конкретні факти порушення ОСОБА_3 Правил внутрішнього трудового розпорядку. Із змісту службової записки, пояснень свідків не вбачається можливим встановити, коли саме, за яких обставин та які конкретно розпорядження свого керівника не виконував ОСОБА_3, в чому полягало втручання у роботу лікарні, по відношенню до яких відвідувачів виявляв неввічливість, коли саме це відбувалось та в чому саме це виражалось.

Між тим, із доповідної ОСОБА_3 від 05.05.2016 року на ім'я начальника ЗМДЛВМ ОСОБА_5, та його пояснень у суді вбачається, що конфліктна ситуація між ним та його безпосереднім керівником ОСОБА_6 виникла у зв'язку з тим, що останній покладав на нього обов'язки щодня здавати до банку виручку, що не входить до трудових обов'язків водія установи. Крім того, позивач висловлював свої обурення з приводу регулярних запізнень керівника на роботу, використання службового транспорту в особистих цілях, тощо ( а.с.35).

Судом першої інстанції дана правильна оцінка обставинам щодо підстав для оголошення першої догани та обгрунтовано зроблено висновок про те, що в діях позивача не вбачається ознак конкретних порушень трудової дисципліни або невиконання своїх трудових обов'язків. Критичні зауваження на адресу свого керівника не є підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставне притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності 05.05.2016 року, визнав наказ №01-04/34 незаконним та скасував його.

Безпідставними являються доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення в частині визнання незаконним наказу №01-04/38 від 06.05.2016року про застосування до позивача другого дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

За цим наказом ОСОБА_3 оголошено догану за невиконання обов'язків водія ДЛВМ, порушення пунктів 3.1б та 3.1 г Правил внутрішнього трудового розпорядку та пунктів 4.2,4.12 Посадової інструкції водія автотранспортних засобів (а.с.50).

Підставою для догани в наказі зазначена довідка комісії, яка розслідувала обставини відмови ОСОБА_3 управляти автомобілем вранці 06.05.2016 р.

Відповідно до службової записки завідувача ДЛВМ ОСОБА_6 від 06.05.2016 року водій ОСОБА_3 відмовляється сідати за кермо, мотивуючи це поганим станом здоров'я, висловлює погрози керівництву створити аварію. З'явилася підозра, що ОСОБА_3 знаходиться у стані алкогольного сп'яніння, бо в нього нерозбірлива мова, агресія, специфічний запах (а.с.53)ю

Розпорядженням начальника ЗМДЛВМ № 5 від 06.05.2016 року (а.с. 52) з метою проведення службового розслідування за службовою запискою завідуючого ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_6 створено комісію у складі трьох працівників установи, якій доручено провести службове розслідування, підготувати довідку.

Згідно з довідкою про результати проведення службового розслідування від 06.05.2016 року, в ході розмови з водієм ОСОБА_3 члени комісії факт алкогольного сп'яніння не підтвердили, однак, виявили неетичну поведінку водія відносно членів комісії, особисте негативне ставлення до працівників ДЛВМ Комунарського району, що призвело до порушення психологічної рівноваги в колективі. Також в довідці містяться посилання на те, що ОСОБА_3 не виконував своїх прямих обов'язків, при огляді автомобілю виявлений його неналежний стан (а.с.54).

Пунктами 3.1.б та 3.1.г Правил внутрішнього трудового розпорядку встановлено, що робітники і службовці зобов'язані: своєчасно та в повному обсязі виконувати свої посадові обов'язки, дотримуватись встановлених правил та методик, добиватись підвищення продуктивності праці та високих показників в роботі; працювати чесно та сумлінно.

Проте, в довідці, яка стала підставою для накладення на ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення, не вказано які саме обов'язки не виконав ОСОБА_3 та в чому саме полягав неналежний стан утримання автомобілю.

При вирішенні питання про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності за неналежний стан автомобіля начальником ЗМДЛВМ не прийняті до уваги письмові пояснення ОСОБА_3 від 05.05.2016 року, в яких він вказував на те, що завідуючий ДЛВМ ОСОБА_6 забрав у нього ключі від автомобіля, що не заперечувалось в судовому засіданні і самим завідуючим ОСОБА_6

За умови відсутності ключів від автомобіля ОСОБА_3 об'єктивно був позбавлений можливості забезпечити належний технічний та санітарний стан автомобіля як ззовні, так і в середині, не маючи змоги його відчинити.

Аналізуючи в сукупності зібрані у справі докази, пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у документах посилань та докладного опису порушень, які були допущені ОСОБА_3 З пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_3 скаржився на погане самопочуття та пояснював, що наслідком керування автомобілем у хворобливому стані може бути дорожньо-транспортна пригода та, як наслідок, травмування пасажирів. Лікар ОСОБА_7 свідчила у суді, що самостійно прийняла рішення про відмову від поїздки в автомобілі під керуванням ОСОБА_3, побоюючись за своє здоров'я.

З письмових пояснень ОСОБА_3 (а.с. 55-56), які при прийнятті рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності навіть не були взяті до уваги, про що свідчить відсутність посилання на такі пояснення в наказі № 01-04/38, останній вказував на те, що не відмовлявся від виконання своїх обов'язків, а внаслідок того, що напередодні 05.05.2016 року був вимушений йти пішки з ДЛВМ Комунарського району до ЗМДЛВМ, тобто пройти відстань приблизно у 6 км, протягом ночі приймав знеболюючі препарати та має необхідність у надані медичної допомоги.

Вказуючи на неможливість керування автомобілем у хворобливому стані та під впливом медичних препаратів ОСОБА_3, будучи водієм, слідував пункту 2.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, яким водієві заборонено керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин, або у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу.

При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що ані завідуючим ДЛВМ ОСОБА_6, ані лікарем ОСОБА_7, ані трьома членами комісії ОСОБА_3 не викликано швидку медичну допомогу, хоча кожен з цих осіб вказував на те, що водій поводився неадекватно, скаржився на погане самопочуття та зазначав про прийом знеболюючих медичних препаратів.

Посилання членів комісії на неетичну поведінку ОСОБА_3 та особисте негативне ставлення як до членів комісії, так і до працівників ДЛВМ, на думку суду першої інстанції, обгрунтовано визнані такими, що в жодному випадку не можуть слугувати підставою для притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, адже службова перевірка проводилась не з приводу етичності поведінки ОСОБА_3 по відношенню до членів комісії. В засіданні суду першої інстанції жоден із допитаних судом свідків так і не зміг пояснити, в чому полягала неетичність поведінки ОСОБА_3 щодо членів комісії. Судом влучно зауважено, що позитивне ставлення до колег, які не надали медичну допомогу позивачеві, вочевидь не входить до службових обов'язків ОСОБА_3 як водія, адже ґрунтується на його особистих вподобаннях та не може бути предметом контролю з боку працедавця.

Наведені обставини справи свідчать про те, що відповідачем не встановлено факту відмови ОСОБА_3 сісти за кермо службового автомобіля без поважних причин та не доведено неналежного виконання інших трудових обов'язків, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність і другого дисциплінарного стягнення.

Доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення і в частині визнання незаконним звільнення позивача з роботи являються також безпідставними.

Статтею 147 ч. 1 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Статтею 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

У справах про поновлення на роботі обов'язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця покладається саме на роботодавця.

Саме така позиція висловлена в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09.12.2015 року по справі № 6-29962ск15.

У справах про поновлення на роботі обов'язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця лежить саме на роботодавцеві.

Наказом начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_5 № 81-ос від 22.07.2016 року (а.с. 3) ОСОБА_3 звільнено з роботи з 22.07.2016 року з посади водія автотранспортних засобів ДЛВМ Комунарського району за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, п. 3 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення в наказі зазначено службову записку завідувача ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_6 від 24.06.2016 року, пояснення ОСОБА_3

Відповідно до службової записки завідуючого ДЛВМ ОСОБА_6 (а.с. 60), 16.06.2016 року під час його спілкуванням з відвідувачкою лікарні ОСОБА_3 почав лаятись та ображати жінку, на зауваження не реагував. Завідуючий ДЛВМ просить оголосити ОСОБА_3 догану та розглянути доцільність подальшої роботи в ДЛВМ.

Натомість будь-яких заяв від жінки, яка начебто була ображена ОСОБА_3, ані завідуючому ДЛВМ, ані начальнику ЗМДЛВМ подано не було.

На ім'я завідуючого ДЛВМ Комунарського району подано скаргу двох осіб від 16.06.2016 року, які просять звернути увагу на поведінку водія ОСОБА_3, бо той некоректно поводився з якоюсь жінкою, висловлювався при цьому негідним чином, чим порушив етику спілкування (а.с.61).

В письмових поясненнях ОСОБА_3 24.06.2016 року (а.с. 64) посилався на те, що «ситуація була сфабрикована» та пов'язує це з його скаргами щодо протизаконних дій завідуючого ветеринарної лікарні.

Врахувавши відсутність скарги безпосередньо від особи, щодо якої водієм ОСОБА_3 нібито допущено образливі висловлювання, форму і зміст скарги невідомих осіб, суд дійшов правильного висновку, що таке письмове звернення не може слугувати підставою притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

При цьому суд врахував те, що за свідченнями завідуючого ДЛВМ ОСОБА_6 останній був безпосереднім очевидцем вказаних подій, натомість з 16.06.2016 року до 24.06.2016 року будь-яких дій з цього приводу не вчиняв, із повідомленнями чи службовими записками до начальника ЗМДЛВМ не звертався.

За вказаних обставин суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем не доведено правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Судом також встановлено, що при звільненні ОСОБА_3 з роботи були допущені і інші порушення чинного законодавства, а саме порушений порядок звільнення працівника.

Так, пунктом 2.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку, затвердженими начальником ЗМДЛВМ 19.06.2014 року (а.с. 79), передбачено, що всі працівники районних лікарень ветеринарної медицини м. Запоріжжя, лабораторій ветеринарно-санітарної експертизи в інших підрозділів Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини призначаються на посаду та звільняються з посади начальником Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини при погодженні з керівниками підрозділів ветеринарної медицини.

Пунктом 1.2 Положення про лікарню державної ветеринарної медицини адміністративного району м. Запоріжжя, затвердженого начальником ЗМДЛВМ 20.01.2014 року (а.с. 130-135), а також пунктом 3 Положення про Запорізьку міську державну лікарню ветеринарної медицини, затвердженого начальником ЗМДЛВМ 10.02.2009 року (а.с. 137-142) Державну лікарню ветеринарної медицини адміністративного району м. Запоріжжя визначено як структурний підрозділ Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, а також вказано, що структурним підрозділом Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини є, зокрема, і Лікарня державної ветеринарної медицини Комунарського району м. Запоріжжя.

Виходячи з викладеного, як призначення на посаду, так і звільнення з посади будь-якого працівника ДЛВМ Комунарського району повинно відбуватись лише за погодженням з керівником підрозділу ветеринарної медицини, яким у відповідності до Посадової інструкції завідуючого, затвердженої начальником ЗМДЛВМ 17.12.2014 року (а.с. 143-144), є саме завідуючий ДЛВМ Комунарського району ОСОБА_6, а за його тимчасової відсутності особа, на яку покладено виконання таких обов'язків відповідним наказом.

Натомість з наказу начальника ЗМДЛВМ від 22.07.2016 року про звільнення ОСОБА_3 з посади, а також службової записки завідуючого ДЛВМ ОСОБА_6 від 24.06.2016 року вбачається, що погодження на звільнення ОСОБА_3 з посади водія не давав ані ОСОБА_6, ані будь-яка інша особа, яка виконувала обов'язки завідуючого. У самій службовій записці завідуючий ДЛВМ ОСОБА_6 просить оголосити ОСОБА_3 догану та розглянути питання про доцільність його роботи саме у ДЛВМ Комунарського району (що очевидно не виключає можливість переведення ОСОБА_3 до іншого структурного підрозділу ЗМДЛВМ та продовження роботи).

Сукупність викладеного свідчить про те, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності і його звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України суд першої інстанції одночасно з поновленням на роботі стягнув з відповідача на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахунок якого проведений на підставі наявної в матеріалах справи довідки про його доходи № 113 від 22.09.2016 року (а.с. 88) у відповідності до Постанови Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

В апеляційної скарзі відповідач не ставить під сумнів розмір стягнення середньої заробітної плати та порядок її обчислення. Всі доводи апеляції зводяться до незгоди з висновками суду про незаконність накладення дисциплінарних стягнень і звільнення, а відтак - до безпідставності стягнення середнього заробітку. Позивачем також не оспорюється правильність розрахунку середнього заробітку. За таких обставин підстави для аналізу висновків суду першої інстанції в частині правильності визначення середнього заробітку відсутні.

Посилання представника відповідача в засіданні суду апеляційної інстанції на те, що при визначенні втраченого заробітку судом не враховані виплати, які отримував позивач в центрі зайнятості, являються неспроможними. Належних і допустимих доказів на підтвердження факту отримання таких виплат відповідач ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надавав, а тому підстав для врахування таких виплат у суду не було.

Судом правильно застосовано норми матеріального права і при визначені розміру моральної шкоди, зокрема, статті 237-1 КЗпП України. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначено судом з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування судом враховані вимоги розумності і справедливості.

Посилання відповідача на недоведеність моральної шкоди безпідставні. Відповідач порушив право позивача на працю, на отримання заробітної плати. Внаслідок такого порушення позивач не мав можливості вести нормальний спосіб життя, змушений був докладати додаткових зусиль для матеріального забезпечення себе та своєї родини, що призвело до душевних страждань.

В рішенні суду першої інстанції повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При визначені розміру морального відшкодування суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи,

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: