Справа №490/2972/16-ц 20.02.2017 20.02.2017 20.02.2017
Провадження №22-ц/784/394/17
Справа № 490/2972/16-ц
Провадження №22-ц/784/394/17 Головуючий у першій інстанції - Гуденко О.А.
Категорія 32 Доповідач апеляційної інстанції - Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

20 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю:

- позивача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4,

- представника відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Миколаївського міського пологового будинку № 1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Миколаївського міського пологового будинку № 1, Управління охорони здоров'я Миколаївської міської ради про стягнення в солідарному порядку матеріальної та моральної шкоди,

установила:

31 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди. Під час розгляду справи, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2016 року із занесенням до журналу судового засідання, за клопотанням представника позивача, до участі у справі залучені в якості співвідповідачів Миколаївський міський пологовий будинок № 1 та Управління охорони здоров'я Миколаївської міської ради.

Позивач зазначав, що внаслідок неналежного виконанням своїх обов'язків медичним персоналом та представниками адміністрації пологового будинку ІНФОРМАЦІЯ_2 року настала смерть його дружини ОСОБА_11.

Він є потерпілим у кримінальних провадженнях, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000464 від 24 січня 2013 року та № 0000528 від 10 грудня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, його дружина, ОСОБА_11, у 2 акушерському відділенні Миколаївського міського пологового будинку № 1, народила живу доношену дитину.

В анамнезі породілля мала оперовану вроджену ваду серця - відкрита артеріальна протока та дефект міжпередсередної перетинки, що є екстрагенітальною патологією та потребувало особового нагляду під час вагітності та в післяпологовий період. Ступінь ризику виникнення прогнозованої перинатальної та материнської патології був встановлений вкрай високий.

Не дивлячись на це, всупереч Наказам міністерства охорони здоров'я України, в порушення відповідних посадових інструкцій, медичний персонал та адміністрація пологового будинку, не вжили заходів щодо госпіталізації до медичного закладу відповідної акредитації, для надання ОСОБА_11 необхідної, відповідно до діагнозу, медичної допомоги.

-2-

Позивач вказував, що між неналежним виконанням своїх обов'язків медичним персоналом та представниками адміністрації пологового будинку та смертю його дружини є причинно - наслідковий зв'язок.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України на підставі ст.49 КК України у зв'язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 закрито.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2016 року ОСОБА_10 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв'язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 закрито. Цивільний позов, зокрема позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Проте, на думку позивача, закриття кримінальних проваджень за закінченням строків давності, є нереабілітуючою підставою та не звільняє від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

На підставі викладеного, ОСОБА_3, посилаючись на те, що внаслідок непрофесійних дій лікарів він втратив свою дружину, матір свого сина, чим було завдано значної моральної шкоди, яку оцінивши в розмірі 500 000 грн., просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів. Крім того, позивач просив стягнути витрати понесені на ритуальні послуги в сумі 6 872 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь ОСОБА_3 6 872 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 250 000 грн. компенсації моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 568 грн. 72 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач Миколаївський міський пологовий будинок № 1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неналежного виконання лікарями пологового будинку ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та головним лікарем ОСОБА_10 своїх професійних обов'язків, наступила смерть ОСОБА_11, що відноситься до тяжких наслідків, які перебувають у безпосередньому причинному зв'язку зі смертю, позивачу була заподіяна матеріальна шкода, яка є доведеною у розмірі 6 872 грн., а також моральна шкода, яку суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначив в розмірі 250 000 грн.

Колегія суддів не з усіма висновками суду погоджується.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

-3-

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Частиною 2 статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2007 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим управлінням юстиції Миколаївської області від 22 вересня 2007 року (а.с.4). ІНФОРМАЦІЯ_2 року дружина позивача, ОСОБА_11 померла.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року, звільнено ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України на підставі ст.49 КК України у зв'язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження щодо зазначених осіб закрито (а.с.16-22, 38-46).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06 квітня 2016 року, звільнено ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України на підставі ст.49 КК України у зв'язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 закрито. Цивільні позови потерпілих, зокрема ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, залишені без розгляду (а.с.23-24,34 -37).

У зазначених ухвалах суду встановлено, що 02 червня 2008 року до жіночої консультації № 1 м. Миколаєва, що є структурним підрозділом пологового будинку №1 м. Миколаєва, в терміні 7 тижнів вагітності звернулася та своєчасно стала на облік вагітна ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1. В анамнезі в 1988 році вагітна мала оперовану вроджену ваду серця - відкрита артеріальна протока та дефект міжпередсердної перетинки. Захворювання в анамнезі потягло за собою встановлення ОСОБА_11 вкрай високого (7 балів) ступеню ризику виникнення перинатальної та материнської патології (за А.Coopland) та зумовило, у відповідності до Наказу МОЗ України № 503 «Про удосконалення амбулаторно акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні», необхідність постійного обліку та контролю з боку лікаря-терапевта та лікаря акушера-гінеколога, які повинні були організовувати лікувально-діагностичний процес, надавати

-4-

лікувально-діагностичну допомогу вагітній та вирішити питання про можливість виношування вагітності і пологорозрішення.

ОСОБА_10, здійснюючи керівництво пологовим будинком № 1, не забезпечив взаємодію з медичними закладами вищої акредитації для забезпечення повноцінної медичної допомоги ОСОБА_11, у порушенні п. 3.6 Наказу № 620 МОЗ України, не проконтролював роботу медичного персоналу, не організував і не надав повноцінну спеціалізованому допомогу жінці, яка може бути реалізована за умови плідної співпраці акушерсько-гінекологічних закладів з іншими профільними службами.

ОСОБА_7, будучи лікарем-терапевтом пологового будинку № 1 м. Миколаєва, виконувала свої службові обов'язку не в повному обсязі, поверхово, що призвело до настання тяжких наслідків.

ОСОБА_6, яка була завідуючою акушерським відділенням пологового будинку та за сумісництвом лікуючим лікарем ОСОБА_11, була зобов'язана провести діагностику стану, вести спостереження за вагітними, породіллям, надавати рододопомогу, виявляти ранні ускладнення вагітності та пологів, лікувати на наглядати за породіллям. Але, перебуваючи у медичному закладі, маючи достатній досвід та кваліфікацію, усі необхідні умови та засоби для проведення лікування та лабораторних досліджень, провівши огляд ОСОБА_11, не прийняла заходів, направлених на встановлення та дослідження об'єктивного стану хворої, що спричинило в подальшому тяжкі наслідки для породіллі, а саме смерть останньої.

Ураховуючи показники здоров'я та з огляду на хворобу в анамнезі стан ОСОБА_11, ОСОБА_6, як лікуючий лікар та завідувач відділенням, не організувала та не прийняла заходів для госпіталізації ОСОБА_11 до профільного відділення, як того потребував її стан. Лікування породіллі з екстрагенітальною патологією продовжили в пологовому будинку № 1 м. Миколаєва - медичному закладі 2 (другого) рівня.

ОСОБА_5, будучи лікарем акушером-гінекологом Миколаївського міського пологового будинку № 1, та являючись заступником головного лікаря з медичної частини, зобов'язана організовувати роботу пологового будинку, надавати лікувально-діагностичну допомогу вагітним, роділлям, породіллям, новонародженим, та безпосередньо керувати лікувально - профілактичною і санітарно-протиепідемічною роботою всіх структурних підрозділів пологового будинку.

Однак ОСОБА_5 виконувала свої службові обов'язки не в повному обсязі, поверхово, що призвело до настання тяжких наслідків.

Так, в терміні 26-27 тижнів вагітності лікарем-терапевтом ОСОБА_7, яка фактично була лікуючим лікарем ОСОБА_11 з терапевтичного боку, останню направлено на консультацію до Національного інституту педіатрії, акушерства та гінекології (НІПАГ) для вирішення питання щодо можливості виношування вагітності. Згідно висновку інституту від 23 жовтня 2008 року, з огляду на термін та неможливість переривання вагітності, ОСОБА_11 рекомендовано госпіталізацію на пологи в терміні 37-38 тижнів до НІПАГ м. Києва, як до медичного закладу вищої акредитації.

15 грудня 2008 року з терміном 34-35 тижнів вагітності ОСОБА_11, з метою проведення метаболічної терапії та підготовки до пологів у НІПАГ м. Києва, направлено терапевтом до відділення патології вагітних пологового будинку №1 м. Миколаєва.

22 грудня 2008 року ОСОБА_11 з терміном 35-36 тижнів вагітності була оформлена на лікування у відділення патології вагітних пологового будинку №1 м. Миколаєва. При госпіталізації у відділення акушерської патології пологового будинку у ОСОБА_11 також був встановлений вкрай високий (7 балів) ступінь ризику виникнення перинатальної та материнської патології (за А.Coopland), про що терапевт ОСОБА_7 була обізнана. Зі свого боку, ОСОБА_7 в усній формі переконала вагітну, що пологовий будинок № 1 м. Миколаєва оснащено усіляким

-5-

необхідним обладнанням для надання медичної допомоги вагітним та породіллям з вродженими вадами серця.

З 23 грудня 2008 року вагітна стала виказувати скарги на загальну слабкість, посилення задухи.

В терміні 36-37 тижнів у вагітної ОСОБА_11 передчасно розпочалася пологова діяльність. Так, ІНФОРМАЦІЯ_3 року о 04:00 годині вагітна ОСОБА_11 прибула до пологового будинку №1 м. Миколаєва з відходженням навколоплідних вод. З огляду на наявність пороку серця та на передчасний початок пологової діяльності, а також на те, що план пологів терапевтом заздалегідь розроблений не був, було скликано консиліум лікарів за участю терапевта ОСОБА_5, на якому було розроблено план ведення пологів. Консиліумом було вирішено вести пологи консервативно в операційній під постійним кардіомоніторингом та наглядом лікарів. Лікар-кардіолог терапевтом на пологи не викликався.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року о 09:35 годині ОСОБА_11 самостійно природним шляхом народила живу доношену дитину-хлопчика, вагою 2800 г. Після пологів, ІНФОРМАЦІЯ_3 о 10:20 годині та 20:00 годині у ОСОБА_11 проявилися та зберігалися клінічні ознаки недостатнього кровообігу: акроціаноз обличчя та нігтьових фаланг, коливання артеріального тиску з 100/60 до 145/90 мм.рт.ст., задуха при незначних фізичних навантаженнях, тахікардія до 110 ударів в хвилину. Дане вказувало на недостатність кровообігу і було першими ознаками некомпенсованої серцево-судинної діяльності, що було зумовлено фізичною та емоціональною напругою, обумовленою пологами.

29 грудня 2008 року ОСОБА_11, з триваючим скаргами на задуху, прискоренням серцебиття та присутнім акроціанозом, було переведено до 2-го акушерського пологового відділення пологового будинку №1 м. Миколаєва.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року о 10:00 годині стан ОСОБА_11 відмічався як погіршений, мали місце підвищення артеріального тиску та посилення задухи. О 12:45 годині у ОСОБА_11 відмічено посилення задухи та відчуття тяжкості в правому підребер'ї, тобто стан продовжував погіршуватись. Стан відмічено як середньої тяжкості. Незважаючи на погіршення стану лікар-кардіолог для консультації, встановлення стану хворої, питання щодо лікування, не викликався, питання щодо госпіталізації до спеціалізованого відділення не вирішувалося.

Лише о 13:00 годині ІНФОРМАЦІЯ_2 року було вирішено викликати бригаду швидкої медичної допомоги для зняття електрокардіограми (ЕКГ) та викликати для консультації кардіолога. О 13:30 годині того ж дня ОСОБА_11 зроблено ЕКГ, відмічалося збільшення ознак перевантаження правого шлуночка серця. Однак, незалежно від погіршення стану, хворій продовжується лікування згідно листка призначень, корекція не застосовувалась. Питання щодо госпіталізації не вирішувалось.

О 15:20 годині стан ОСОБА_11 зазначається «без змін», оглянута кардіологом. Відмічено прогресування погіршення стану хворої. Рекомендовано лікування та нагляд продовжити в палаті інтенсивної терапії під постійним кардіомоніторингом в відділенні кардіології міської лікарні №1. О 16:30 годині стан ОСОБА_11 погіршився та потребував нагляду і лікування в реанімаційному відділенні. За висновком огляду кардіолога хвору направлено для госпіталізації до кардіологічного відділення міської лікарні №1.

Того ж дня, о 17:05 годині на непристосованому для госпіталізації легковому автомобілі (як визнали сторони в судовому засіданні, це був звичайний автомобіль, ОСОБА_11 самостійно, просто при підтримці «під руки» спускалася та сідала до автомобіля) її було доставлено та госпіталізовано до відділення реанімації міської лікарні №1 м. Миколаєва.

-6-

Стан ОСОБА_11 при надходженні до реанімації був вкрай тяжкий, свідомість спутана.. О 17:10 годині зафіксовано клінічну смерть ОСОБА_11 Реанімаційні заходи позитивного ефекту не дали, та о 17:35 годині зафіксовано біологічну смерть.

Згідно з висновком Кримського республіканського бюро СМЕ № 75 від 31 серпня 2011 року смерть ОСОБА_11 настала внаслідок гострої декомпенсації хронічної серцево-судинної недостатності на фоні вродженого пороку серця.

За висновками експертної комісії встановлено наступне, що декомпенсація серцевої діяльності у ОСОБА_11 настала в ранньому післяпологовому періоді, внаслідок фізичного та емоційного напруження, обумовленого пологами; наявність уродженої вади серця у ОСОБА_11 не є абсолютним показником для переривання вагітності; медичний нагляд за вагітною проводився не в повному обсязі: у терміні 32-34 тижня вагітності необхідно було провести повторне ЄХО КГ - дослідження серця з метою уточнення функціонування серцево-судинної системи. У післяпологовому періоді стан ОСОБА_11 відмічається лікарем як задовільний, низькі цифри артеріального тиску, однак хворій призначають препарат, який понижує тиск. Таким чином відмічено протиріччя між статусом хворої та призначеним лікуванням. Ураховуючи наявність у ОСОБА_11 зростаючої серцевої недостатності вона повинна була бути направлена лікуючим лікарем для подальшого нагляду та лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення; інфузійна терапія була призначена вірно, однак призначення та введення серцевого глюкози та - корглюкон ІНФОРМАЦІЯ_2 року о 08:00 годині показано не було, так як в даному випадку збільшується навантаження на праві відділи серця та могло усугубити гіпертензію в малому кругу кровообігу; тактика зниження артеріального тиску обрана не вірно, так як згідно з стандартами надання медичної допомоги хворим з гіпертонією препарати для пониження тиску призначаються хворим при підвищенні тиску понад 140/100; ІНФОРМАЦІЯ_2 року о 15:30 годині після огляду кардіолога, ураховуючи погіршення стану хворої, вирішення питання щодо подальшого її лікування прийнято необґрунтовано.

Транспортування хворої здійснювалося на непристосованому автотранспорті без медичного супроводу, під час транспортування хвора пересувалася самостійно. Відсутність своєчасного лікування, збільшення фізичного навантаження в період транспортування хворої з пологового будинку могли сприяти виникненню декомпенсації серцево-судинної діяльності; при наявності вродженої вади серця гемодинамічні порушення характеризуються скиданням крові з лівого передсердя в праве, що призводить до навантаження малого кругу кровообігу. Основним ускладненням є прогресування серцевої недостатності. Лікуючий лікар зобов'язаний був знати про основні ускладнення вказаного вище захворювання; ІНФОРМАЦІЯ_3 року після пологів хвора з вадою серця та зростаючими ознаками серцевої недостатності повинна була бути переведена для подальшого лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення, згідно з Наказом МОЗ України № 620 вагітні (породіллі) з патологією серця переводяться в профільне відділення третього рівня надання медичної допомоги. Після огляду кардіолога, ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_11 повинна була бути проведена корекція лікування з урахуванням призначення спеціаліста.

Порушення, відмічені експертами, допущені з боку медичних працівників могли стати причиною виникнення декомпенсації серцевої діяльності у ОСОБА_11

Даний висновок узгоджується з висновком експерта № 598/11 Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров'я України від 29 жовтня 2011 року. Експертом було встановлено, що у ОСОБА_11 мала місце хронічна серцево-судинна недостатність, що виникла на фоні вродженої вади серця у вигляді відкритого артеріального протока (пластика 1988 року), та дефекту міжпередсердної перетинки, яка в післяпологовому періоді ускладнилася гострою декомпенсацією серцево-судинної діяльності, що і призвело до настання смерті; 22 грудня 2008 року о 08:40 годині

-7-

при госпіталізації у відділення акушерської патології у ОСОБА_11 був встановлений вкрай високий (7 балів) ступінь ризику виникнення перинатальної та материнської патології. Відповідно до додатку 1 до Методичних рекомендацій щодо організації надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги, затвердженого Наказом МОЗ від 29 грудня 2003 року №620: розродження вагітних високого та вкрай високого ступеня акушерського та перинатального ризику, з важкою екстрагенітальною патологією, забезпечується в лікувальних закладах третього рівня. До цього рівня відносяться міські, обласні пологові будинки, перинатальні центри та центри репродуктивного здоров'я, які є клінічними базами кафедр акушерства та гінекології третього та четвертого рівня акредитації, а також пологові будинки відділення обласних лікарень, які мають у своєму складі відділення акушерської реанімації та інтенсивної терапії новонароджених; інститут ПАГ АМН України. Тобто, у даному випадку жінку для родорозродження необхідно було направити в лікувальний заклад третього рівня, що не було виконано.

В допологовому періоді, після госпіталізації, незважаючи на постійні скарги вагітної на прискорене серцебиття та задуху при помірному фізичному навантаженні, не було забезпечено постійний моніторинг стану жінки, що є недопустимим; після пологів ІНФОРМАЦІЯ_3 року о 10:20 годині та 20:00 годині у жінки мали місце: помірний акроціаноз, підвищення артеріального тиску до 140/95, а в подальшому на фоні постійної оксигенації та консервативної терапії відмічався ціаноз (синюшність) обличчя, нігтьових фаланг, коливання артеріального тиску, що вказувало на недостатність кровообігу і було першими ознаками декомпенсації серцево-судинної діяльності та потребувало проведення інтенсивної терапії в умовах відділення інтенсивної терапії, що не було зроблено. Лікувальні заходи, застосовані ІНФОРМАЦІЯ_2 року були запізнілими і уже не могли змінити фатальний перебіг патологічного процесу;гіпотензивний препарат клофелін призначався жінці в терапевтичних дозах ІНФОРМАЦІЯ_3 року та ІНФОРМАЦІЯ_2 року і сприяв зниженню артеріального тиску при показниках А/Т 130/90 та 140/100 мм.рт.ст. не може вважатися обґрунтованою; ІНФОРМАЦІЯ_2 року о 12:45 годині відмічено погіршення стану жінки та призначено інфузійну терапію, яка не була її протипоказана, але була недостатньою. О 16:30 годині відмічено прогресування погіршення стану ОСОБА_11 та рекомендовано нагляд та лікування в реанімаційному відділенні, що було запізнілим;

В період часу з 14:30 години до 17:00 години ІНФОРМАЦІЯ_2 року лікувальні заходи не застосовувалися. ІНФОРМАЦІЯ_2 року в період часу з 15:30 години до 16:20 години лікарем-кардіологом вказано, що шкіра жінки бліда, акроціаноз, частота серцевих скорочень від 50 до 120 ударів за 1 хвилину, А/Т - 90/60, на ЕКГ відмічалося збільшення ознак перевантаження правого шлуночка серця. Тобто стан жінки був вкрай важким, транспортування її в інший лікарняний заклад було протипоказано, або ж, у крайньому випадку, повинно відбуватися в лежачому положенні реанімобілем.

Транспортування її непристосованим автотранспортом сприяло наростанню незворотних процесів та настанню смерті; питання переводу ОСОБА_11 повинно було вирішуватися консиліумом лікарів відразу після пологів, з обов'язковим записом його рішення в Історію пологів, що не було проведено; за умови усунення вище перерахованих порушень зі сторони різних лікарів та адміністрації пологового будинку №1 збереження життя ОСОБА_11 було б можливим. Відповідальність за надання медичної допомоги хворому (породіллі) несе лікуючий лікар, завідувач відділення та адміністрація лікувального закладу.

Таким чином недоліки в наданні медичної допомоги зі сторони відповідних медичних працівників та адміністрації пологового будинку №1 знаходяться в причинному зв'язку з настанням смерті жінки.

-8-

Вищезазначені висновки експертів також підтверджується і додатковим висновком експерта №91/14 Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров'я України від 04 листопада 2014 року. Експерт дійшов висновку, що враховуючи наявну патологію серцево-судинної системи, яка обумовлювала високий ступінь прогнозованого перинатального ризику та була показанням до планової госпіталізації в лікувальні заклади III рівня у ОСОБА_11, (згідно з наказом МОЗ України «Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні» від 29 грудня 2003 року № 620), направлення та госпіталізацію її не у відповідний лікувальний заклад для надання спеціалізованої допомоги, а в міський пологовий будинок № 1 (заклад перинатальної допомоги II рівня), слід вважати основним недоліком надання медичної допомоги.

Отже, між вказаним недоліком надання медичної допомоги та настанням її смерті вбачається прямий причинний зв'язок.

З урахуванням вищезазначених обставин, судом вірно встановлено, що відповідальними за діагностично-лікувальну допомогу ОСОБА_11 відповідно до обов'язків медичних працівників пологового будинку були відповідачі ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Колегія суддів вважає обґрунтованими звернення уваги суду першої інстанції на те, що судом, з метою забезпечення істинності та добровільності позиції обвинувачених, роз'яснено їм суть підозри, а також те, що суд, за наявності підстав, передбачених ст.49 КК України, може закрити кримінальне провадження у зв'язку із закінченням строків давності. Звільнення особи від кримінальної відповідальності, у зв'язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою злочину. Тому закон надає йому право заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку.

Разом з тим, як встановлено обвинувачені ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 клопотання підтримали та просили звільнити їх від кримінальної відповідальності і закрити відносно них кримінальне провадження.

Вищезазначені судові рішення у кримінальних справах та висновки експертів, у цивільній справі, є належними та допустимими письмовими доказами відповідно до положень ст. ст. 59, 64 ЦПК України.

За такого, доводи апеляційної скарги, що ухвалами Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2016 року та від 20 лютого 2016 року, не доведено вини ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у неналежному виконанні своїх обов'язків лікаря, що призвело до настання смерті ОСОБА_11 і це не може бути правовою підставою для часткового задоволення вимог позивача, є помилковим.

Відповідно до аналізу Верховного Суду України судової практики застосування норм закону про звільнення від кримінальної відповідальності (покарання) у зв'язку із закінченням строків давності, незважаючи на те, що справа надійшла до суду з обвинувальним актом, але через настання підстав, передбачених ст. 49 КК України (за клопотанням прокурора, заявою захисника, обвинуваченого, підсудного), суд вирішує питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності і повинен виконати вимоги, передбачені ст. 368 КПК України (у разі заперечення потерпілого про закриття справи за нереабілітуючих його підстав та розгляду справи у скороченому порядку), зокрема, перевірити:

1)чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа;

2) чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений;

3) чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення;

-9-

4) чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення та інші вимоги, передбачені цією статтею. У КПК України чітко не визначено, хто має складати клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Для забезпечення прав підозрюваних, обвинувачених, підсудних суд, встановивши у судовому засіданні факт закінчення строку давності, за власною ініціативою повинен повідомити про це учасників кримінального провадження і винести таке питання на обговорення сторін, зазначивши, що настали передбачені ст. 49 КК України підстави для звільнення особи (осіб) від кримінальної відповідальності. Суд з'ясовує думку обвинуваченого щодо його звільнення від кримінальної відповідальності, роз'яснює про те, що звільнення у зв'язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, про наслідки такого звільнення і, у разі його згоди, ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє особу від кримінальної відповідальності.

Як встановлено кримінальні провадження щодо ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 закриті ухвалами суду за нереабілітуючими підставами у зв'язку із закінченням строків давності. Закриваючи кримінальне провадження, судом було роз'яснено вказаним особам наслідки закриття, які їм зрозумілі.

За такого, стягуючи з Миколаївського міського пологового будинку № 1 відшкодування шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що вина працівників цього закладу у нанесені позивачу шкоди підтверджується письмовими доказами - ухвалами суду про звільнення останніх від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності та висновками експертів, що не звільняє цей заклад від відповідальності та обов'язку відшкодувати заподіяну злочином шкоду на підставі ст.ст. 23, 1167, 1172 ЦК України.

Між тим, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_11 відмовилася від госпіталізації в лікувальний заклад в терміні 37-38 тижнів до НІПАГ м. Києва, як до медичного закладу вищої акредитації, заслуговують на увагу, оскільки сам позивач в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердив ці обставини.

Аналізуючи вищезазначені обставини, колегія суддів вважає, що компенсація моральної шкоди визначена районним судом у 250 000 грн., відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України, не відповідає фактичним обставинам спору, тяжкості злочину, те, що за класифікацією злочинів, у вчиненні якого обвинувачувались медичні працівники відноситься до злочинів невеликої тяжкості, а також обґрунтованості позивачем необхідності стягнення саме заявленого розміру. Тому з урахуванням спричинених позивачу душевних страждань, які пов'язані зі смертю дружини та матері їх спільно народженого сина, що потребувало певних змін та додаткових зусиль в організації узвичаєного способу життя, а також вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, якою передбачено, що при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, колегія суддів прийшла до висновку, що у відшкодування моральної шкоди може бути стягнуто не більше 100 000 гривень.

Згідно ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Судом установлено, що згідно квитанції до прибуткового ордеру № 1133 а, ОСОБА_3 сплачено на ритуальні послуги 6 872 грн. (а.с.25).

За такого, висновок суду першої інстанції про те, що необхідними витратами на поховання дружини, які поніс ОСОБА_3 та підлягають стягненню з відповідача Миколаївського міського пологового будинку № 1, можна вважати витрати на ритуальні послуги в сумі 6 872 грн., є вірним.

-10-

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги в частині розміру компенсації моральної шкоди є частково обґрунтованими, а тому на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнутої компенсації моральної шкоди з Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь позивача з 250 000 гривень на 100 000 гривень.

У зв'язку з тим, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 661 грн. 40 коп. (551 горн. 20 коп.(вимоги майнового характеру) + 110 грн. 20 коп. (вимоги немайнового характеру, що відповідає 20% задоволених вимог).

У зв'язку з тим, рішення суду першої інстанції, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, в частині розподілу судових витрат також слід змінити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 303 ЦПК України не було предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу Миколаївського міського пологового будинку № 1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2016 року змінити в частині розміру моральної шкоди та розподілу судових витрат.

Стягнути з Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь ОСОБА_3 100 000 (сто тисяч) грн. компенсації моральної шкоди.

Стягнути з Миколаївського міського пологового будинку № 1 на користь держави судовий збір в розмірі 661 грн. 40 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко