У х в а л а

іменем україни

08 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення грошових коштів, за касаційною скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК» Еталон») в якому просила визнати недійсним договір фінансового лізингу за №002683 з додатками №№1,2,3 до нього від 13 серпня 2015 року.

Зазначила, що в порушення вимог ч.ч.1,2,3 ст.18, п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач включив у договір несправедливі умови по відношенню до неї, як споживача лізингових послуг, а тому, в силу ч.1 ст.203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України) просила визнати спірний договір недійсним та зобов'язати відповідача повернути сплачені кошти у сумі 24 200 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2016 року позов задоволено.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК «Еталон» просить скасувати судові рішення і ухвалити рішення про відмову у задоволені позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що умови спірного договору лізингу є несправедливими по відношенню до позивача, як споживача лізингових послуг.

Зокрема сторони у договорі передбачили вартість предмета лізингу, відсоток платежів, щомісячний платіж, комісійну винагороду, комісійну винагороду лізингодавця за передачу предмета лізингу. Передбачено в договорі також, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку.

Разом з тим, договором передбачено, що вартість предмета лізингу і лізингові платежі визначені у національній валюті України, а еквівалент у іноземній валюті цих платежів не визначався, а тому прив'язка до зміни курсу долара США чи євро по відношенню до української гривні не ґрунтується на вимогах ст.ст.524,533 ЦК України.

Тобто, внесення до спірного договору лізингу умови про індексування лізингових платежів в залежності від зміни курсу національної валюти до іноземної валюти за ініціативою відповідача - є також таким, що не відповідають вимогам закону і порушує права позивача.

Крім того, п.п.8.13.,12.1., 12.2., 12.3.,12.7., 12.8., 12.11., 12.12., 12.13. спірного договору передбачені санкційні умови лише по відношенню до лізингоодержувача у вигляді штрафу, пені, відшкодування збитків та інше. Такі умови по відношенню до лізингоодержувача, згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчать лише про несправедливість укладеної угоди.

В силу п.п.3, 4, 6, 16 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх.

Так, відповідно до ч.ч. 5, 6, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі зміни положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що спірний договір лізингу укладений з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», що в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України свідчить про його недійсність, в цілому, з моменту його укладення.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Зі змісту рішення судів і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В. Маляренко Ю.Г. Іваненко О.В. Ступак