Справа № 361/7368/16-ц
Провадження № 2/361/839/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

/заочне/

11 грудня 2017 року Броварський міськрайонний суд Київської області

в складі: головуючого судді - Селезньової Т.В.,

при секретарі - Чуксіну В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бровари цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення шляхом визнання права власності на предмет іпотеки,

встановив:

Позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості у розмірі 918553,58 грн. за кредитним договором № 014/7086/82/73150 від 18.06.2008р. звернути стягнення на предмет іпотеки земельну ділянку площею 0,1698 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, КН № :01:002:0013, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, с. Богданівка, вул. Високовольтна, 90, та належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом визнання за ТОВ «Українська факторингова компанія» права власності на вказану земельну ділянку, мотивуючи тим, що між ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідач свої зобовязання за договором не виконав, допустив прострочення в платежах і заборгованість у вказаній сумі. За договором про відступлення права вимоги позивач набув право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором і за іпотечним договором, який був укладений між кредитором і позичальником на забезпечення виконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, ні перед первісним кредитором , ні перед ним позичальник (боржник) своїх грошових зобовязань не виконав, йому був відправлений лист з повідомленням про набуття права вимоги до відповідача за даним кредитним і іпотечним договорами, і одночасно з вимогою про виконання грошового зобовязання з попередженням про застосування процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги протягом 30 днів з дня отримання. Тому позивач, як новий кредитор у зобовязанні на підставі договору про відступлення права вимоги № 2 від 26.05.2016 р. та договору про відступлення прав за іпотечним договорами від 27.05.2016 р. має право звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх майнових вимог. Звернути стягнення на іпотечне майно позивач просить шляхом передачі йому права власності на вказане майно, посилаючись при цьому на п..1, 8.3, 8.4 Іпотечного договору, та ч.1 ст.33, ст.37 Закону «Про іпотеку».

Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, повідомлений належним чином, неодноразово як за місцем зареєстрованого проживання згідно довідки ВАДР, так і за адресою, вказаною ним у договорі кредиту та іпотечному договорі (зареєстроване місце проживання до його зміни), завчасно, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Суд ухвалив справу розглянути заочно у відповідності до ст.224 ЦПК України.

Позов підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом встановлено, що 18.06.2008р. між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», був укладений кредитний договір № 014/7086/82/73150, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у іноземній валюті 27000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом 14,00%, строком до 18 червня 2018 року, а відповідач зобовязався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов договору і тарифів кредитора, а також виконати інші обовязки, визначені цим договором.

Умовами кредитного договору передбачено: відповідно до п. 7.1 позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі згідно з графіком погашення кредиту та інших платежів; п.7.2 позичальник зобовязується здійснювати погашення кредиту та процентів ануїтетними платежами у валюті кредиту кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту в дату, визначену п.1.3.3 цього договору. Якщо дата сплати зазначену в п.1.3.3 договору, не є банківським днем, платіж здійснюється не пізніше останнього банківського дня, що передує даті, визначеній п.1.3.3 договору; п.7.7 вимоги кредитора щодо погашення кредиту підлягають задоволенню з отриманих від позичальника платежів у такій черговості: сплата пені та штрафів за неналежне виконання позичальником зобовязань за цим договором, сплата прострочених процентів за користування кредитом, погашення простроченої до сплати суми заборгованості за кредитом, якщо таке прострочення матиме місце, сплата процентів за кредитом, погашення суми заборгованості за кредитом. У випадку порушення позичальником будь якої з умов договору, кредитор має право самостійно визначити інший порядок (черговість) погашення заборгованості позичальника перед кредитором; п. 7.10 комісії, пені та штрафи за цим договором розраховуються у валюті кредиту згідно з додатками до цього договору. Сплата комісій, пені та штрафів на користь кредитора резидента України (у т.ч. нового кредитора, якому ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» відступив право вимоги за цим договором) здійснюється позичальником в національній валюті України (для кредитів в іноземній валюті розмір комісії визначається по офіційному курсу НБУ на день сплати); п.9.1 у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату предявлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (в тому числі прострочені проценти), пеню та штрафи відповідно до цього договору; п.12.1 кредитор у встановленому законодавством України порядку має право без згоди позичальника відступити своє право вимоги за цим договором будь-якій особі за умови, що одночасно він здійснює відступлення тій же особі своїх прав за договорами забезпечення. Кредитор також вправі без згоди позичальника передати своє право вимоги за цим договором разом з правами за договорами забезпечення у заставу або обтяжити ці права іншим чином; п.12.3 у разі відступлення права вимоги за цим договором, новий кредитор набуває усі права та обовязки кредитора за цим договором та договорами забезпечення в повному обсязі, у тому числі право отримати від позичальника задоволення вимог кредитора щодо повернення основної суми кредиту, процентів за ним, будь-яких комісійних винагород, пені та штрафів, передбачених цим договором, а також будь-яких сум страхового відшкодування у разі настання страхового випадку за договорами страхування.

На забезпечення повного виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором № 014/7086/82/73150 від 18.06.2008р., між ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» і ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки від 18.06.2008р., відповідно до умов укладеного договору ОСОБА_1 передала ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» в іпотеку нерухоме майно земельну ділянку площею 0,1698 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, КН № :01:002:0013, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, с. Богданівка, вул. Високовольтна, 90 та належить на праві власності ОСОБА_1 (п.1.1, 2.1 договору іпотеки).

Відповідно до п.1.2 договору іпотеки оціночна вартість предмета іпотеки на момент укладення цього договору складає 211171 грн., що складає еквівалент 43501 доларів США по офіційному курсу НБУ на дату укладення договору.

Згідно Звіту про оцінку земельної ділянки від 11.05.2017р. , оцінювач ТОВ «ФБК ФІСКО», вартість обєкта оцінювання (вказаної земельної ділянки) станом на день оцінки становить 225000грн. без урахування ПДВ.

За договором про відступлення права вимоги від 26.05.2016р. первісний кредитор ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» відступив право вимоги ПАТ «Вектор банк», в тому числі і за кредитним та іпотечним договорами , укладеними з відповідачкою.

За договором про відступлення права вимоги від 26.05.2016р. кредитор ПАТ «Вектор банк» відступив позивачу право вимоги, в тому числі і за кредитним та іпотечним договорами, укладеними з відповідачкою.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512, ч.1 ст.514 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Такі ж умови відступлення права вимоги передбачені п.6.1, 6.2 та 6.3 іпотечного договору.

Таким чином, позивач за переуступкою права вимоги як новий кредитор за кредитним договором і іпотечним договором , укладеним між первісним кредитором і відповідачкою набув право вимоги до відповідачки.

Відповідач, як позичальник за даним кредитним договором не надав доказів оскарження або визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги, не надав доказів щодо виконання ним грошових зобовязань перед первісним кредитором і відсутності заборгованості на дату відступлення права вимоги станом на день відступлення. Тому суд виходить із того, що дані договори (про відступлення права вимоги ) є чинними, а позивач є належним позивачем у даній справі і має право вимоги до боржника за вказаним кредитним договором і набув всі права іпотекодержателя за іпотечним договором і на умовах іпотечного договору.

Згідно з ч.1 ст.526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Щодо підстав для звернення стягнення, то суд виходить з наступного:

Відповідно до п.8.1 іпотечного договору, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання всіх або окремих зобовязань, що забезпечені іпотекою.

Згідно п. 8.2 іпотечного договору за фактом невиконання або неналежного виконання всіх або окремих зобовязань, що забезпечені іпотекою згідно зі статтею 2 цього договору, у т.ч. у випадку порушення іпотекодавцем умов цього договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення відповідного порушення протягом 30 днів з моменту отримання іпотекодавцем цієї вимоги. Якщо протягом встановленого 30-денного строку вимога іпотекодержателя залишається невиконаною, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.8.3 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один з наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя:

8.3.1 за рішенням суду;

8.3.2 у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса;

8.3.3 згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеним в пп. 8.4 та 8.5 цієї статті договору;

8.3.4 інші способи, передбачені законодавством України на момент здійснення стягнення.

Згідно із п.8.4 звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися у позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку». Іпотекодержатель зобовязаний не менш ніж за 30 календарних днів до прийняття предмету іпотеки у власність повідомити іпотекодавця про своє рішення. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження в договорі, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що буде визначена станом на дату реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі висновку незалежного експерта субєкта оціночної діяльності. Право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього пункту договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав зобовязання, забезпечені іпотекою за цим договором.

Відповідно до п.8.5 звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися у позасудовому порядку шляхом продажу іпотекодержателем предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі продажу. Такий продаж проводиться з врахуванням особливостей, встановлених статтею 38 ЗУ «Про іпотеку».

Згідно із п. 8.11 договору викладені у цій статті умови звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджають застосуванню іпотекодержателем інших способів звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених чинним законодавством України або додатково угодою сторін. У будь-якому випадку іпотекодавець зобовязується у ході звернення стягнення на предмет іпотеки та при його реалізації (продажу) всіляко сприяти іпотекодержателю, зокрема, вчиняти на вимогу іпотекодержателя дії, які останній вважає необхідним для збереження предмета іпотеки, а також ефективної реалізації прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки.

Відповідно до п.9.4 зміни і доповнення до цього договору вчиняються виключно у письмовій формі за взаємною згодою сторін і набувають сили після їх нотаріального посвідчення .

Таким чином, позивач набув право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Позивач просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом передачі йому права власності на вказане майно, посилаючись при цьому на п.8.1, 8.3, 8.4 Іпотечного договору, та ч.1 ст.33, ст.37 Закону «Про іпотеку».

Разом з тим, щодо звернення стягнення у вказаний у позовній заяві позивачем спосіб - шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки, - то суд дійшов висновку, що позивачем:

не дотримано вимог , передбачених п. 8.4 іпотечного договору, зокрема: встановлено, що позивач направив відповідачу лист з повідомленням про набуття ним права вимоги до відповідача за даним кредитним і іпотечним договорами, і одночасно з вимогою про виконання грошового зобовязання з попередженням про застосування процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги протягом 30 днів з дня отримання даної вимоги. Дана вимога направлена за адресою у відповідності до п.9.5 іпотечного договору - за адресою, зазначеною у договорі. В матеріалах справи є оновлені відомості про інше зареєстроване місце проживання відповідача, за вказаною адресою вимоги позивач не надсилав, але це не є порушенням п.9.5 договору. Разом з тим, зі змісту даного повідомлення вимоги слід дійти висновку, що новий кредитор попередив боржника про такі наслідки невиконання грошового зобовязання: що у разі непогашення даної заборгованості позивач буде вчиняти реєстрацію права власності на предмет іпотеки (вказану земельну ділянку) або організовувати продаж будь-якій особі покупцю вказаної земельної ділянки. Таким чином в даній вимозі позивач не повідомив про конкретний обраний ним спосіб звернення стягнення (отримання іпотечного майна собі у власність), що не відповідає в цілому умовам іпотечного договору у п. 8.4 якою встановлено повідомлення про конкретний намір позивача зареєструвати право власності. Таким чином, відсутні підстави вважати, що дані умови договору позивачем виконані у належний спосіб, що боржник був повідомлений саме про такий спосіб звернення стягнення на його майно.

Крім того, суд не вбачає підстав для винесення рішення про звернення стягнення шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки, виходячи з наступного:

За змістом ч.1 ст.590 ЦК України та ст.39 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. Разом з тим, жодної нормою закону, що регулює дані правовідносини, не передбачено звернення стягнення за рішенням суду шляхом визнання права власності іпотекодержателя на іпотечне майно, а поняття «звернення стягнення» і «спосіб звернення стягнення» не є тотожними і мають спеціальне врегулювання.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя (різновидом якого є спеціальне застереження у самому іпотечному договорі).

Статтею 36 закону про іпотеку передбачено позасудове врегулювання, яке здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Такий договір може передбачати два способи звернення стягнення: 1.передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 Закону; 2. право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 цього Закону.

Статтею 37 закону про іпотеку врегульовано передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, згідно якої іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання.

Статтею 38 закону про іпотеку врегульовано набуття і реалізація іпотеко держателем права на продаж предмета іпотеки. Згідно даної статті - якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Згідно з ч.5 ст.38 цього ж Закону дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про вимогу іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки без необхідності отримання для цього окремого уповноваження іпотекодавця.

Згідно статті 39 Закону України «Про іпотеку » у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Відповідно до розяснень, викладених у п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п.4 ч.1 ст.215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації.

Виходячи з аналізу статтей 33, 36, 37, 38 та 39 Закону про іпотеку, слід дійти висновку, що у рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки повинно бути обовязково визначено спосіб звернення стягнення, і такими способами дана норма закону передбачає лише два: 1.- шляхом проведення прилюдних торгів або 2. - застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Не передбачено можливості визначення судом такого способу звернення стягнення як визнання права власності іпотекодержателя на іпотечне майно. Так само в статті 38 закону передбачено, що у судовому рішенні може бути визначений такий спосіб звернення стягнення як набуття і реалізація іпотекодержателем права на продаж предмета іпотеки.

Так само умови укладеного іпотечного договір не передбачають вказаний позивачем спосіб звернення стягнення- передачу йому права власності на предмет іпотеки за судовим рішенням чи визнання за ним права власності на предмет іпотеки за судовим рішенням.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 11 грудня 2013 р. №6-124цс13, виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Разом з тим, іпотечним договором з відповідачем такий спосіб не передбачений. А той факт, що договором передбачено позасудове врегулювання даного питання у вказаний спосіб, відповідає вимогам ст.38 закону про іпотеку, але не є підставою для визнання права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки за судовим рішенням.

Згідно правової позиції Верхового суду України в постанові №6-2967цс16 від 22.03.2017р., - можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 закону про іпотеку дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: один судовий (на підставі рішення суду) і два позасудових, один з яких реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права продажу предмету іпотеки.

Таким чином, посилання позивача на п. 8.3.1 іпотечного договору і на ст.37 закону про іпотеку, не дає підстав для винесення рішення про звернення стягнення у вказаний позивачем спосіб - шляхом визнання судом за ним права власності на предмет іпотеки. Дане посилання не відповідає ні вимогам закону про іпотеку, що регулює дані правовідносини, ні умовам укладеного з відповідачем договору.

Враховуючи, що у рішенні суду згідно ст.39 закону про іпотеку має бути чітко визначений спосіб звернення стягнення (або продаж з прилюдних торгів, або передачу іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки,) і про жодний з вказаних способів звернення стягнення позивач не просить, а вказаний ним спосіб, не передбачений у статті 39 Закону про іпотеку, то відсутні підстави для задоволення позову і для звернення стягнення на предмет іпотеки у вказаний позивачем спосіб.

Суд також не вбачає підстав для часткового задоволення позову, за яким би суд задовольнив вимоги про звернення стягнення у інший, передбачений статтею 39 закону про іпотеку, спосіб, - оскільки право вибору способу звернення стягнення і за законом про іпотеку і за умовами договору (п.8.3) належить саме позивачу, і тому визначення судом іншого способу звернення стягнення, відмінного від того, про який просить позивач, було б виходом за межі позовних вимог.

Згідно п. 8.11. договору та вимогам закону про іпотеку, наведеним вище, відмова судом у даному позові щодо вказаного позивачем конкретного способу звернення стягнення на майно, не перешкоджає позивачу у обранні ним іншого способу захисту своїх прав як у позасудовому порядку на умовах, передбачених іпотечним договором, так і шляхом звернення до суду з позовом про звернення стягнення на майно у один з способів, передбачених статтею 39 Закону про іпотеку. Своїм правом змінити предмет або підставу позову позивач не скористався.

Таким чином, у позові слід відмовити.

У звязку з відмовою у позові, відповідно до вимог ст..88 ЦПК України не відшкодовуються судові витрати позивача у даній справі.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 16,512, 514, 590, ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. 33, 37, 38, 39 ЗУ «Про іпотеку», суд

В И Р І Ш И В :

У позові ТОВ «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення шляхом визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» права власності на предмет іпотеки відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Позивач може оскаржити рішення суду в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Т.В. Селезньова