РІШЕННЯ

іменем України

16 лютого 2017 рокуСправа №451/984/16-ц
Провадження № 2/451/106/17

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О. В.,

за участі секретаря судового засідання Крикавської М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Радехів цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, відповідно до вимог якого, просить стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором.

В обгрунтування позовних вимог вказує, що 06.12.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт без номера, досягнуто згоди та останнім отримано кредит у розмірі 5963 гривні 89 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0.01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором. Отримавши кредитні кошти, відповідач свої зобовязання, передбачені умовами вказаної угоди не виконав, у результаті чого виникла прострочена заборгованість, що станом на 07.08.2016 року становить у сумі 19742 гривні 18 копійок і, яка складається із: 5963 гривні 90 копійок заборгованість за кредитом; 1 гривня 61 копійка заборгованість по процентам за користування кредитом; 5248 гривень 10 копійок заборгованість за пенею та комісією; 7588 гривень 47 копійок штраф відповідно до п.2.2 генеральної угоди.

Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 06 грудня 2013 року у сумі 19742 гривні 18 копійок та понесені ним судові витрати.

Заочним рішенням від 17 жовтня 2016 року у даній справі позов задоволено частково.

Вирішено стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт громадянина України серії КС № 280318, виданий Радехівським РВ УМВС України у Львівській області 06 жовтня 2003 року, на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (р/р 311, МФО 305299, ідентифікаційний код за ) заборгованість за кредитним договором згідно розрахунку заборгованості за договором на загальну суму 18 802 гривні 08 копійок, з них 5963 гривні 90 копійок заборгованість за кредитом, 1 гривня 61 копійка заборгованість по процентам за користування кредитом, 5248 гривень 10 копійок заборгованість за пенею та комісією, 7588 гривень 47 копійок штрафу відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.

Також зазначеним рішенням суду вирішено стягнути із ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1378 гривень.

У подальшому, ухвалою суду від 13 грудня 2016 року у даній справі заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 17 жовтня 2016 року у справі скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Позивач 16 лютого 2017 року правом направити в судове засідання свого представника не скористався, хоча був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Однак, раніше подав суду письмову заяву про проведення судового засідання у відсутності свого представника та зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі (а.с.36).

Відповідач в судове засідання не зявився та про причини своєї неявки до суду не повідомив, однак, про час і місце розгляду справи був повідомленими належним чином.

Представник відповідача до суду не зявився, однак подав суд письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності відповідача (а.с.103).

Також, представником відповідача скеровано до суду письмові заперечення проти позову, в яких просив суд відмовити в позові, окрім іншого, у звязку з тим, що позивачем без поважних причин було пропущено строк позовної давності щодо заявлених позовних вимог. А також зазначив про недопустимість одночасного стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу та пені (а.с.97-98).

Суд вважає, що явка до суду є правом сторони, а не обовязком.

Із врахуванням наведеного, на підставі п.3 ч.1 ст.169 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без застосування технічних засобів фіксування судового засідання та участі сторін і на підставі представлених суду доказів.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06 грудня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт без номера, досягнуто згоди та останнім отримано кредит у розмірі 5963 гривень 89 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором (а.с.6).

Як вбачається із анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» від 02 жовтня 2008 року, відповідач надав свою згоду на запропоновані позивачем правила надання йому банківських послуг (а.с.5).

З розрахунку заборгованості за договором вбачається, що станом на 07 серпня 2016 року у відповідача перед позивачем наявна заборгованість в сумі 18802 гривень 08 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом, в розмірі 5963 гривень 90 копійок; заборгованість по процентам за користування кредитом, в розмірі 1 гривня 61 копійка; заборгованість за пенею та комісією, в розмірі 5248 гривень 10 копійок; штрафу, в розмірі 7588 гривень 47 копійок.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно частин 1 та 2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В силу вимог ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

У відповідності до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно обовязкових до врахування висновків Верховного Суду України, викладеними у постановах від 10 вересня 2014 року у справі №6-32цс14, від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі №6-125цс14, від 21 січня 2015 року у справі №6-190цс14 перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому, обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

З огляду на те, що відповідач не сплатив на користь позивача отриманих раніше кредитних грошових коштів у розмірі 5963 гривень 89 копійок, то вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у цьому розмірі є підставною та такою, що підлягає до задоволення повністю, оскільки вона заявлена позивачем в межах строку позовної давності.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що відповідач свої грошові зобовязання з повернення кредиту перед позивачем виконував неналежним чином, оскільки, отримавши кредитні кошти в якості кредитного ліміту на картку, своєчасно усіх належних до сплати на користь позивача грошових коштів не здійснив. А відтак право позивача, як кредитора слід вважати порушеним.

З аналогічних підстав порушених слід вважати право позивача на отримання від відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом. А тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1 гривня 61 копійка також є підставною і такою, що підлягає до задоволення.

Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до вимог ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14 Верховний Суд України зазначає, що виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Згідно п.1 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штраф, пені).

Відповідно до вимог ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлено майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Крім того, у постанові від 19 листопада 2014 року у справі №6-160цс14 Верховний Суд України зазначає, що аналіз норм ст.266, ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Таким чином, суд приходить до висновку, що розмір визначеної договором та обрахованої позивачем у розрахунку заборгованості за договором №б/н від 06 грудня 2013 року комісії та пені, яка підлягає стягненню з відповідача, на користь позивача становить саме 2862 гривні 60 копійок. При цьому суд виходить з того, що стягненню з відповідача підлягає неустойка, що була нарахована за період з 11 серпня 2015 року по 11 серпня 2016 року (день звернення позивача до суду з позовом), тобто за дванадцятимісячний строк (1 календарний рік), що передував даті звернення до суду позивачем з позовом у даній справі.

Хоча позивачем заявлено позовну вимогу у розмірі 5248 гривень 10 копійок в якості заборгованості за пенею та комісією, проте з цього приводу представником ініціатора звернення до суду не надано ані пояснень, ані розрахунку з якого б чітко вбачалось, який розмір в даній сумі становить комісія, а який - пеня.

А відтак суд вважає, що правова природа даних коштів є саме неустойкою у вигляді пені з огляду на обчислення її позивачем у відсотках від суми несвоєчасно виконаного відповідачем грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Поряд з тим, суд зауважує що вимога про стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу відповідно до п.2.2. Генеральної угоди у сумі 7588 гривень 47 копійок не підлягає задоволенню повністю з огляду на наступне.

У постанові від 21 жовтня 2015 року, винесеній у справі №6-2003цс15 Верховний Суд України зазначає, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня за своєю правовою природою є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу є безпідставною, оскільки позивачем заявлено до стягнення з відповідача як неустойку у вигляді пені, так і неустойки у вигляді штрафу. При цьому судом вже вирішено позовну вимогу про стягнення з відповідача пені у вигляді її часткового задоволення.

А відтак суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача штрафу саме з підстав законодавчого обмеження притягнення особи двічі до відповідальності одного виду.

Крім того, навіть за відсутності встановленого Конституцією України (частиною 1 статті 61) обмеження притягнення особи двічі до відповідальності одного виду, вимога позивача про стягнення неустойки у вигляді штрафу все одно не підлягала б задоволенню судом ані повністю, ані частково з огляду на таке.

Стороною відповідача у запереченнях проти позову було зроблено посилання на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки.

При цьому судом враховані розяснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зроблені у своєму листі від 16 січня 2013 року №10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності», відповідно до яких у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.

На думку суду, за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право, свобода або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на те, що з моменту порушення зобовязання відповідачем, за яке передбачена неустойка у вигляді штрафу до моменту подання позивачем позову у даній справі сплив строк тривалістю більш як 1 рік, а також за відсутності обставин переривання строку позовної давності, його зупинення, збільшення його тривалості чи поважних причин його пропуску, то пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 7588,47 грн. могло бути самостійною підставою для відмови в позові. Однак, у цій частині суд відмовляє в позові за недоведеністю позивачем позовних вимог, зумовленою наявністю законодавчого обмеження притягнення особи двічі до відповідальності одного виду у вигляді неустойки (штрафу та пені).

До того ж, причини пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки, позивачем не наведені.

Поряд з цим суд враховує, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Беручи до уваги у даній справі висновки Верховного Суду України, суд зазначає, що правова позиція Верховного Суду України, висловлена за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень у цивільних справах з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, в силу вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Правових підстав для реалізації судом свого права відступити від такої правової позиції з одночасним наведенням відповідних мотивів суд не вбачає з огляду на тотожність як спірних правовідносин, так і правовідносин, які мали місце у справах, які були розглянуті Верховним Судом України.

За таких обставин заявлений у даній справі позов позивача підлягає саме до часткового задоволення і на загальну суму у розмірі 8828 гривень 11 копійок.

Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Виходячи з того, що позивачем заявлено у даній справі до стягнення з відповідача позовних вимог на суму в розмірі 19742 гривень 18 копійок, а судом задоволено позовні вимоги позивача лише на суму у розмірі 8828 гривень 11 копійок, то судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам. А саме у розмірі 616 гривень 20 копійок (8828,11 грн. / 19742,18 грн. х 1378,00 грн. = 616,20 грн.).

Керуючись ст.ст.3,10,11,60,88,209,212,215,218, ЦПК України та ст.ст.15,16,253,254,256,257,258,261,266,267,525,526,530,549,551,610,612,1049,1050,1054 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт громадянина України серії КС № 280318, виданий Радехівським РВ УМВС України у Львівській області 06.10.2003 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (п/р311, МФО305299, ) заборгованість в розмірі 8828 гривень 11 копійок, з них: 5963 гривень 90 копійок - заборгованість за кредитом, 1 гривня 61 копійка - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2862 гривень 60 копійок - заборгованість за пенею та комісією.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт громадянина України серії КС № 280318, виданий Радехівським РВ УМВС України у Львівській області 06.10.2003 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (п/р 311, МФО 305299, ) судовий збір у розмірі 616 гривень 20 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_2