Справа № 133/3618/13-ц Провадження № 22-ц/772/547/2017Головуючий в суді першої інстанції Сєчко В. Л.
Категорія 44 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С. К.,

суддів: Марчук В. С., Оніщука В. В.,

з участю секретаря Ліннік Я. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на повторне заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житла,

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він є співвласником 21/30 частки будинку АДРЕСА_1 Іншими співвласниками зазначеного будинку є ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Посилаючись на те, що в будинку проживають без реєстрації сторонні особи, дозволу на вселення та проживання яких співвласники будинку не давали, а також на те, що вони порушують правила співжиття, систематично руйнують їхню власність, порушують спокій та тишу, позивач, з посиланням на ст. 116 ЖК України, просив виселити відповідачів з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Повторним заочним рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи провести у їх відсутність.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, яких вселила співвласник будинку ОСОБА_7, проживають в частині будинку, яка не належить позивачу, сам позивач не проживає у вказаному будинку, а також із того, що позивачем не доведено, що саме відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, порушують правила співжиття чи роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини третьої статті 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом установлено, що власниками будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, якому належить 7/20 частки, ОСОБА_7, якій належить 47/100 частки та ОСОБА_8, якому належить 9/50 частки вказаного будинку з господарськими будівлями (а.с. 36).

За правилами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Розглядаючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що правовідносини, що склалися між сторонами відповідають вимогам ст. 116 ЖК України, у відповідності до якої, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Проте, такого висновку суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки вказана норма Житлового кодексу підлягає застосуванню відносно спорів щодо наймача та членів його сім?ї, а не власника житла та регулює порядок виселення громадян з жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду.

Будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить особам на праві приватної власності, які відповідно до ст. ст. 319, 391 ЦК України володіють, користуються і розпоряджаються своїм майном на власний розсуд і в разі порушення своїх прав мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні володіння і користування своїм майном, в тому числі і шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Із пояснень позивача слідує, що відповідачі вселилися в будинок з дозволу співвласника будинку ОСОБА_7

Позивач ОСОБА_2 та інші власники житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, в ньому не проживають.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними та допустимими.

Зі змісту ст. ст. 58, 59 ЦПК України слідує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають паво обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмету доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання відповідачів у вказаному будинку, а також щодо того, що саме вони руйнують чи псують житлове приміщення, або використовують його не за призначенням, порушують правила співжиття, а відтак не доведено наявність підстав для виселення відповідачів.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції не визначився які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та невірно застосував норми матеріального права, застосувавши до спірних правовідносин статтю 116 ЖК України, яка не підлягала до застосування.

Доводи апеляційної скарги були предметом судового дослідження і висновків суду не спростовують.

При цьому, позивач, після дотримання всіх умов, необхідних для виселення відповідачів із будинку не позбавлений в подальшому звернутися з позовом до суду про їх виселення.

Оскільки, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, однак неправильно застосував норми матеріального права, то це, відповідно до статті 309 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Повторне заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 грудня 2016 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житла - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: підпис С. К. Медвецький

Судді: підпис В. С. Марчук

підпис В. В. Оніщук

З оригіналом вірно

Головуючий: С. К. Медвецький