АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/1081/16-ц 22-ц/774/1708/К/17
Справа № 213/1081/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1708/К/17 ОСОБА_1
Категорія - 55 (IV) Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

із секретарем: Гладиш К.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє за довіреністю від імені та в інтересах позивача ОСОБА_3 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 16 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої на день звільнення грошової суми одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги, моральної шкоди, спричиненої невиплатою одноразової допомоги,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» ( ПАТ «ПівдГЗК») про стягнення невиплаченої на день звільнення грошової суми одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги, моральної шкоди, спричиненої невиплатою одноразової допомоги.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 01.09.1962 року по 30.08.1965 року, з 25.06.1968 року по 24.08.1974 року та з 16.02.1999 року по 13.03.2007 року він працював на підприємстві відповідача. Був звільнений 13.03.2007 року за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. У лютому 2016 року він дізнався, що йому при звільненні відповідач не виплатив вихідну допомогу на підставі п. 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки в розмірі двомісячної середньої заробітної плати.

Відповідно до зазначеного пункту Галузевої угоди відповідач зобовязаний виплатити йому при звільненні у звязку з виходом на пенсію одноразову допомогу в розмірі двомісячної середньої заробітної плати у звязку із роботою на одному підприємстві більше 15 років. Його середньомісячна заробітна плата перед звільненням становила 2471,07 грн., тому розмір вихідної допомоги, яку повинно виплатити підприємство становить 4942,14 грн. У звязку із затримкою виплати просить стягнути з підприємства на його користь середній заробіток за час затримки за період з 14.03.2007 року по 31.12.2008 року у розмірі 74791,96 грн. У звязку з тривалою невиплатою належних при звільненні сум ставить питання про стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди, яку оцінює у 5000 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 16 червня 2017 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позовних вимог до ПАТ «ПівдГЗК».

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Так, судом першої інстанції не взято до уваги, що розділ 1 Колективного договору що діяв на підприємстві 2006-2007 р.р., під час звільнення позивача містить посилання на відповідність його Генеральній галузевій угоді, яка в свою чергу передбачала право працівника при звільнені на отримання одноразової допомоги.

Судом також не надано оцінку доказам, в підтвердження розповсюдження дії Галузевої угоди на відповідача, що відповідач ПАТ «ПівдГЗК» приймав участь у конкурсі на кращий колективний договір у 2007 році, умовою участі в якому було визнання дії Галузевої угоди на цьому підприємстві.

Також судом не надано правової оцінки підписанню протоколу узгодження окремих положень Галузевої угоди між підприємствами металургійної продукції. Зокрема відповідачем на той час ВАТ «ПівдГЗК» та Центральним комітетом профспілки трудящих, що доводить розповсюдження дії Генеральної галузевої угоди.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_7 «ПівдГЗК», посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та відповідно до записів що містяться в трудовій книжці, позивач ОСОБА_3 у 01.09.1962 року зарахований учнем електрослюсаря з ремонту електровозів в залізничному цеху на підприємстві відповідача по 3 розряду; 01.07.1963 року присвоєно 4 розряд електрослюсаря з ремонту електровозів залізничного цеху; 01.05.1964 року присвоєно 5 розряд електрослюсаря з ремонту електровозів залізничного цеху; 24.04.1965 року переведений помічником машиніста електровозу 5 розряду залізничного цеху; 30.08.1965 року звільнений у звязку з призовом до ОСОБА_8; з 07.09.1965 року по 26.05.1968 року служба в ОСОБА_8; 25.06.1968 року прийнятий помічником машиніста електровозу 5 розряду залізничного цеху підприємства відповідача; 24.08.1974 року звільнений за ст. 38 КЗпП; 16.02.1999 року прийнятий в рудоуправління підприємства відповідача помічником машиніста екскаватора по 4 розряду; 13.03.2007 року звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Згідно довідки № 43 від 19.05.2016 року на час звільнення стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає 17 років 2 місяці 25 днів (а. с. 7-8, 32).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі Галузевої угоди) у звязку із чим, вважає, що відповідач зобовязаний сплатити йому невиплачену вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки, а також спричинену порушенням трудового законодавства моральну шкоду.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що умови Галузевої угоди не розповсюджують свою дію на ОСОБА_9 «ПівдГЗК».

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Між сторонами виник спір стосовно права позивача ОСОБА_3 на отримання при звільненні одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірі двомісячної середньої заробітної плати, що передбачена умовами Галузевої угоди.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, передбачено, що сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах передбачених колективним договором зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: двомісячної середньомісячної заробітної плати при стажі від 15 до 20 років ( а.с.9).

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Як видно з тексту Галузевої угоди п.1.1. її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фондом державного майна України, Федерації металургів України, господарських обєднань, з однієї сторони (далі Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі ПМГУ) в особі її Центрального комітету ПМГУ(далі Сторона профспілки), з другої сторони.( а.с.86-102)

Від сторони власників угоду підписано Міністром промислової політики України, Гловою Фонду держмайна, Головою ради Всеукраїнського обєднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу, Федерації металургів україни,Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг», Повноважним представником групи підприємств, що виробляють металопродукцію ( а.с. 10,188-190).

Як видно з тексту Протоколу узгодження окремих положень Галузевої угоди ГМК України на 2007-2008р.р. від 31 січня 2007 року укладеної між підприємствами виробниками металургійної продукції, зокрема ВАТ «ПівдГЗК», сторони в ході переговорів дійшли згоди про редагування окремих пунктів угоди, та не поширення дію п.3.14.1 Галузевої угоди, а також пунктів занесених до протоколу розбіжностей на працівників , зокрема ВАТ «ПівдГЗК». У пункті 10 Протоколу розбіжностей міститься посилання про дію на працівників підприємства ВАТ «ПівдГЗК», норм Галузевої угоди ГМК України 2007-2008 р.р., окрім п.3.14.1.( а.с.187)

Протоколом розбіжностей підтверджується дія Галезевої угоди на працівників ВАТ «ПівдГЗК» та зокрема її п.6.1, що передбачає виплату одноразової допомоги при звільнені, оскільки у Протоколі розбіжностей він відсутній, отже його дія поширюється на працівників підприємства відповідача.

Крім того, в судовому засіданні колегії суддів представник відповідач пояснила, що Галузева угода поширюється на працівників підприємства, що зазначено в положеннях п.1.1 Колективного договору, лише в частині що не суперечить діючому на підприємстві Колективному договору.

Поте, колегія суддів не може прийняти дане посилання, оскільки Протокол розбіжностей та узгодження окремих положень Галузевої угоди ГМК України на 2007-2008р.р. не містить посилання на п.6.1. Галузевої угоди, тобто не розповсюдження його дії на підприємство ВАТ «ПівдГЗК».

Тому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про не розповсюдження та не застосування до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої угоди, які не діють для працівників на підприємстві відповідача ПАТ «ПівдГЗК», дані висновки суперечать письмовим матеріалам справи.

Враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 13.03.2007 року мав більше ніж 15 років стажу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що на ОСОБА_3 розповсюджується дія п. 6.1. Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі двох місячних заробітних плат.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Позивач ОСОБА_3 звільнений 13 березня 2007 року.

Згідно довідки ПАТ «ПівдГЗК» заробітна плата за січень,лютий 2007 року ОСОБА_3 становила 2452,30 грн. за 21 робочий день та 2489,84 грн. за 20 робочих днів. Середньомісячний заробіток 2471,07 грн., виходячи з розрахунку (2452,30 +2489,84)/2 ( а.с.13,178).

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_3 у звязку із виходом на пенсію за власним бажанням, мала б становити 4942,14 грн. , виходячи з розрахунку (2471,07 х2).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у двократному розмірі середнього заробітку - 4942,14 грн., яка у порушення п.6.1 Галузевої Угоди не була йому виплачена при звільненні 13 березня 2007 року.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_3, який звільнений 13 березня 2007 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції проведено не було, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Однак, колегія суддів не може погодитися із розрахунком розміру середньоденної заробітної плати позивача ОСОБА_3 у розмірі 74791,96 грн., визначеного його представником згідно довідки №173 від 01.02.2017 року про середньоденну заробітну плату у розмірі 164,74 грн., оскільки зазначені в ній відомості середньоденної заробітної плати позивача, виходячи з 12 годинного робочого дня, на місяць 15 робочих днів по 12 годин.( а.с.178).

Тому,для розрахунку середнього заробітку необхідно перерахувати розмір середньоденного заробітку, виходячи з 8 годинного робочого дня, а саме у позивача він буде становити 109,84 грн., з урахуванням середнього динної заробітної плати 13,73грн., згідно розрахунку ( 13,73х8).

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до положення ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі.

Отже, виходячи із заявлених ОСОБА_3 позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2007 року по 31 грудня 2008 року , становитиме 49757,52 грн. виходячи з розрахунку 454 робочі дні за даний період та 109,84 грн. середньоденної заробітної плати.

Крім того, представником позивача наданий розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, виходячи з середньогодинної заробітної плати позивача 13,73 грн./год. та кількості робочих годин 3624 год. у період затримки з 14 березня 2007 року по 31 грудня 2008 року, становить 49757,52 грн.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, колегія суддів встановила, що позивачу під час звільнення не була виплачена сума у розмірі двомісячної заробітної плати, тому вважає що позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню, а тому відсутні підстави для зменшення розміру середнього заробітку у звязку із затримкою їх при звільнені.

Отже з відповідача ОСОБА_9 «ПівдГЗК» з на користь позивача ОСОБА_3 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 14 березня 2007 року по 31 грудня 2008 року, у розмірі 49757,52 грн.

У звязку із тим, що колегією суддів встановлений факт порушення трудових прав позивача ОСОБА_3, щодо несвоєчасного отримання у повному обсязі усіх необхідних при звільненні сум, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди також підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з подальшими змінами і доповненнями) судам роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Колегія суддів враховує моральні переживання,які зазнав позивач у звязку із необхідністю докладати додаткових зусиль, для захисту порушених прав, хвилювання, стосовно не отриманих своєчасно коштів, на які мав право розраховувати,чим порушено його майнові права,призвело до втрат немайнового характеру.

З огляду на практику Європейського суду, що відшкодування моральної шкоди не повинно призводити до збагачення особи, з урахуванням тривалості та тяжкості страждань позивача, тривалості дії порушення трудових прав позивача відповідачем, колегія суддів дійшла висновку, що розмір компенсації моральної шкоди у 5000 грн., буде співмірним із завданою шкодою й достатнім для її компенсації.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням вимог законодавства та без повного дослідження матеріалів справи, тому на підставі п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, та стягнення на його користь з ПАТ «ПівдГЗК» невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4942,14 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2007 року по 31 грудня 2008 р. у розмірі 49757,52 грн. Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилом ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору,він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно п.10 ч.1 ст.80 ЦПК України у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог , ціна позову визначається загальною сумою всіх вимог.

Відповідно п.п. 9 п.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 1 листопада 2011 року ( зі змінами внесеними Законом України №629-УІІІ від 16 липня 2015 року), судовий збір за розгляд апеляційної скарги на рішення суду складає 110% ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно п.п.1 п.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору для фізичної особи становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімального прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня календарного року, що становить 1600 грн.

Виходячи із обсягу заявлених ОСОБА_3 позовних вимог, дві з яких майнового характеру та одна не майнового, підлягає сплаті судовий збір у мінімальному розмірі 0,4х1600х3=1920грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 110% від цієї ставки, що становить 2112 грн. за розгляд апеляційної скарги, що разом складає 4032 грн.

У звязку із тим, що позивач ОСОБА_3 при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору він підлягає стягненню з відповідача ПАТ «ПівдГЗК» на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 4032 грн.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст.309, ст.ст.313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє за довіреністю від імені та в інтересах позивача ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 16 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3 невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4942,14 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2007 року по 31 грудня 2008 у розмірі 49757,52 грн., у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 4032 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: