Справа №295/455/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Слюсарчук Н.Ф.

секретаря с/з ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в січні 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача, з врахуванням останньої заяви від 30.12.2016 року про збільшення позовних вимог, заборгованості, яка складається: 200550,01грн. борг за розпискою, 1437000,00 договірна неустойка, 14287,50 грн. інфляційні втрати, 2952,74 грн. три відсотки річних, 40585,71 грн. договірна пеня, 100 000 грн. штраф, 6890,00 грн. збитки (судові витрати), а всього 1 802 265 грн. 96 коп.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11 квітня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір безпроцентної позики №11-04-2015/ДСА-ЗІФ, строком до 21.10.2015 р. за умовами якого позивач передав у власність відповідача 75 000 грн. Разом з тим, як вказує позивач, в подальшому 14.04.2015 року на підставі розписки, змінюючи умови та строк дії договору позики, відповідач зобовязався, замість отриманих 75000 грн. повернути до 01.11.2015 року позику в іноземній валюті, а саме, 6400 доларів США, що підтверджується борговою розпискою.

Проте, відповідач свої зобовязання за договором позики на момент подачі позову не виконав.

В судовому засіданні позивач підтримав позов повністю з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідач та відповідач позовні вимоги не визнали. При цьому заперечуючи, пояснили, що кошти, які були вказані в письмових розписках відповідач брав на зберігання, а не в борг по договору позики, Наміру укладати з позивачем договору позики не було, а відтак просили в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи та оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням в їх повноті й сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що 11 квітня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір безпроцентної позики №11-04-2015/ДСА-ЗІФ, (надалі договір позики).

Пунктом 1 договору позики встановлено, що позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 75 000 грн. із зобовязанням повернути таку суму. Одночасно п.5 договору позики встановлено, що сума позики має бути сплачена до 21.10.2015 року.( а.с.5)

Крім того, судом встановлено, що позичальник 14.04.2015 року отримав позику в розмірі 6400 доларів США, замість 75 000 грн. які були отримані за договором безпроцентної позики №11-04-2015/ДСА-ЗІФ від 11.04.2015 року, що підтверджується борговою розпискою, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні. Як вбачається із копії розписки, сторони встановили строк повернення до 01.11.2015 року. ( зв. а.с.6)

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Ст. 604 ЦК України встановлено підстави припинення зобовязання за домовленістю сторін, зокрема шляхом новації заміна первісного зобовязання новим зобовязанням між тими ж сторонами.

Встановивши, що сторони договору позики №16-06-2015/ДСА-ФОВ відійшли від умов договору, змінивши істотні умови, а саме: предмет договору надання коштів у валюті та у іншій сумі ніж передбачалося умовами договору позики, та змінили спосіб виконання позичальник взяв на себе зобовязання повернути 6400 доларів США, визначивши гривневий еквівалент який перевищує суму позики, визначену договором позики, встановили інший строк виконання зобовязання, суд дійшов висновку, що відбулася новація, наслідком якої є припинення зобовязань за договором позики №11-04-2015/ДСА-ЗІФ від 11.04.2015 року, та виникнення зобовязань за договором позики на підставі боргової розписки від 14.04.2015 року( зв.а.с.7).

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо повернення позики відповідно до розписки позичальника відповідача ОСОБА_3 від 14.04.2015 року(Зв. А.с.6), оригінал якої знаходиться у позикодавця ОСОБА_2, що свідчить про те, що позика боржником не повернута. При цьому враховується, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, тобто розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно з ч. 2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України розписка є формою укладання договору позики.

Положеннями вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На момент розгляду справи борг позичальником не повернуто, що підтверджується наявністю оригіналу боргової розписки у позикодавця.

Зі змісту розписки від 14.04.2015 року вбачається, що сторони погодили, що відповідач ОСОБА_3 поверне 6400 доларів США до 01.11.2015 року, а тому саме сума узгоджена сторонами підлягає поверненню на користь позичальника.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Дану правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі 6-79цс14.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи неповернення відповідачем суми позики, керуючись принципом диспозитивності, з відповідача відповідно до ст. 1048 ЦК України, на користь позивача необхідно стягнути 174272 грн. - основного боргу, що становить: 6400 дол. США х 27,27грн.(курс НБУ на день ухвалення цього судового рішення) = 174272 грн. та три відсотки річних - 6861грн. 06коп. (174272 грн. х 0.03х479дн. :365).

Водночас відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Аналіз вказаної норми права вказує на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом позики, індексації не підлягає. Індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті, тому вказана норма ЦК України може бути застосована лише у випадку прострочення грошового зобовязання у гривні, а тому задоволенню не підлягає.

При вирішенні справи по суті, судом не враховується розписка від 11.03.2015 року(а.с.4) та розписка від 10.04.2015 року (а.с.6), оригінали, яких досліджені в судовому засіданні, оскільки, як вбачається із змісту даних розписок відповідач отримував кошти у ОСОБА_2 на зберігання, що не є свідченням про укладення між сторонами договору позики. Також, суд критично відноситься до розписки від 20.04.2015 року(зв.а.с.4) оригінал, якої також досліджений в судовому засіданні, позаяк зміст даної розписки не підтверджує істотні умови договору позики, а також суперечить укладеному договору позики по умовам боргової розписки від 14.04.2015 року.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити за безпідставністю.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1811 грн. 33 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 604, 625, 654, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 181133грн. 06 коп., яка складається: 174272 грн. - сума отриманої позики відповідно до боргової розписки від 14.04.2015 року, що еквівалентна 6400 доларам США станом на день прийняття судового рішення за курсом НБУ; 6861грн. 06коп. три відсотки річних.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 1811 грн. 33 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Ф.Слюсарчук