Ухвала

іменем україни

1 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє також в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5, треті особи: Відділ опіки та піклування Жовтневого районного виконавчого комітету м. Кривого Рогу, Жовтневий районний відділ в м. Кривому Розі Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_4 та їх неповнолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, як члени його сім'ї. Відповідачі за адресою своєї реєстрації не проживають та ніколи не проживали, оскільки під час сумісного шлюбного життя він з колишньою дружиною та донькою проживали на орендованих квартирах. З реєстраційного обліку ОСОБА_4 добровільно не знялась хоча і має інше постійне місце мешкання. Зазначав, що реєстрація відповідачів у належній йому квартирі тягне для нього додаткові фінансові затрати у вигляді оплати комунальних послуг.

Вказував, що ОСОБА_4 жодних стосунків з ним не підтримує, не дозволяє зустрічатися з дочкою, ніякої допомоги по сплаті комунальних послуг не надає, а, крім того, він не може як власник вказаної квартири, певною мірою володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому нерухомим майном.

Ураховуючи наведене, просив визнати ОСОБА_4 та малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування наведеною вище квартирою.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня

2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності, безпідставності позовних вимог та поважності причин непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що ОСОБА_3 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилися проживати з матір'ю ОСОБА_4

ОСОБА_4 та неповнолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої є позивач ОСОБА_3, зареєстровані в належній останньому квартирі АДРЕСА_1, в якості членів сім'ї власника.

Відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За положенням ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Права членів сім'ї власника на користування житловим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, незалежного від того, що після розірвання шлюбу між сторонами спільна дитина залишилася проживати з матір'ю, вона не позбавлена права користуватися жилим приміщенням, яке належить батьку.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно застосував положення ст. 405 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України) встановив фактичні обставини справи, дійшов до правильного правового висновку, що непроживання відповідача з малолітньою дитиною у спірній квартирі понад один рік викликано поважною причиною, а саме антисанітарний стан приміщення, що унеможливлює користування даною квартирою.

Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги висновок суду не спростовують.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська