Справа №463/1739/17
Провадження №2/463/1220/17
УХВАЛА

судового засідання

11 грудня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові заяву представника відповідача про відвід головуючому судді в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Позивач ОСОБА_4 «Львівобленерго» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 1166,30 грн.

В судовому засіданні представник відповідача подав до суду заяву про відвід головуючого судді, мотивуючи тим, що у згаданій справі усно та письмово висловлював заперечення про те, що позов ОСОБА_4 «Львівобленерго» не підлягає розгляду по суті і позивач звернувшись до суду з цим позовом тим самим вчинив злочин. Таке заперечення по суті не було розглянуто, а розгляд справи було відкладено. Крім того, ознайомився з судовими рішеннями, які винесені головуючим та вважає значну їх частину завідомо неправосудними. Зокрема, головуючим, як слідчим суддею в порядку, визначеному КПК України розглядались ряд скарг, де скаржником виступав представник відповідача. Скарга від 03.07.2017р. щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення в ЄРДР слідчим суддею залишена без задоволення, чим вважає, порушено його конституційні права. Натомість, в інших аналогічних справах, головуючий як слідчий суддя задовольняла скарги представника відповідача і при цьому, мотиви про задоволення скарги були протилежними ніж ті, які наведені головуючим в ухвалі від 05.07.2017р. про залишення скарги без задоволення. В сукупності, такі обставини викликають сумнів в упередженості судді, з приводу чого подав згадану заяву.

Розглянувши заяву, заслухавши думку представника позивача, який заперечив про задоволення заяви у звязку з її безпідставністю, зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що заявлений головуючому судді відвід не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Так, ст. ст. 20, 21 ЦПК України передбачено підстави для відводу (самовідводу) судді. В своїй заяві позивач виходить з п. 4 ч. 1 ст. 20 ЦПК України, а саме, що є інші обставини, які викликають сумнів в обєктивності та неупередженості судді.

Відповідно до ст. 23 ч. 3 ЦПК України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим до початку зясування обставин у справі та перевірки їх доказами. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) стало відомо після початку зясування обставин у справі та перевірки їх доказами.

Дійсно, 12.06.2017р. представником відповідача в порядку, передбаченому ч. 1, 2 ст. 128 ЦПК України подано заперечення на позов, в яких останній просив, дослівно, «повернути позивачу його заяву, чи закрити провадження, або відмовити (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК) у його відкритті з тих же підстав, за нововиявленими обставинами».

Перед вирішенням цього клопотання, з метою надання часу для подання відповідного відзиву в судовому засіданні 12.06.2017р. оголошено перерву. Враховуючи заявлений відвід, згадане вище клопотання представника відповідача належить вирішувати після вирішення заяви про відвід.

Тому, така обставина не може створювати обґрунтованого сумніву в безсторонності суду.

Крім того, не може створювати такого сумніву та обставина, що головуючим як слідчим суддею здійснювався розгляд скарг представника відповідача, з кінцевими рішеннями у яких останній не погоджується.

Зокрема, в п. 4.1 рішення № 19рп/2004р. від 01.12.2004р. Конституційний Суд України зазначив, що незалежність суддів є невідємною складовою їхнього статусу, конституційним принципом організації та функціонування судів і професійної діяльності суддів. Незалежність суддів полягає передусім у їхній самостійності, неповязаності при здійсненні правосуддя будь-якими обставинами та іншою, крім закону, волею.

Згідно з приписами ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається.

Статтею 129-1 Конституції України регламентовано, що судові рішення є обовязковими до виконання.

Відповідно до вимог п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 13.06.2007р. № 8 «Про незалежність судової влади», виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Незалежність судді під час здійснення правосуддя є передумовою дії принципу верховенства права та невідємною складовою справедливого суду (ст. 5 Кодексу суддівської етики).

Відповідно до Рекомендації № (94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», ухваленої Комітетом ОСОБА_5 Європи 13.10.1994р., рішення суддів не повинні переглядатись інакше, ніж через визначену законом процедуру апеляцій, судді не зобовязані давати звіт щодо справ, які перебувають в їх провадженні, ніякій особі, яка не належить до системи судової влади.

Вказане свідчить про те, що незгода з тим чи іншим судовим рішенням не може бути підґрунтям для сумнівів в обєктивності та неупередженості судді, оскільки правова оцінка судового рішення не може надаватись стороною у справі або її представником.

Враховуючи, що доводи представника відповідача не можуть вважатись обєктивно обґрунтованим сумнівом безсторонності суду, заяву про відвід належить залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 20,21,23,24,210 ЦПК України, суд,-

ухвалив :

В задоволенні заяви представника відповідача про відвід головуючому судді в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Леньо С. І.