Справа № 539/474/17
Провадження №2-о/539/46/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді Іващенка Ю.А.,

при секретарі Карпенко Т.П.,

розглянувши в місті Лубни цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту народження,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про встановлення факту народження його онуків ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В заяві вказував, що 17.01.2017 року в Донецькому клінічному територіальному медичному обєднанні м. Донецьк території тимчасово непідконтрольній владі держави Україна у подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народились діти: дочка ОСОБА_2 та син ОСОБА_3. Для отримання свідоцтв про народження він звернувся до відділу РАЦС по м. Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області та 21.02.2017 року отримав відмову в державній реєстрації фактів народження, оскільки надані лікарські свідоцтва не відповідають встановленим формам первинної облікової документації.

Враховуючи вищевикладене, заявник прохає суд встановити факт народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк. Батько на підставі свідоцтва про шлюб 1-НО № 250432 від 20.08.2011 року громадянин України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3 Україна, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_4; матір громадянка України ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженка м. Донецьк Україна, зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_6.

В судове засідання сторони не з»явились.

Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії 1-НО № 250432 від 20 серпня 2011 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, 20 серпня 2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку уклали шлюб, актовий запис №544. Прізвище після реєстрації шлюбу «Філіпенко».

У свідоцтві про народження ОСОБА_6 серії VІІІ-НО №417330 від 09.01.1992 року у графі батько значиться ОСОБА_1.

Із копії медичного свідоцтва про народження № 61/82, виданого 17 січня 2017 року Донецьким клінічним територіальним медичним обєднанням м. Донецьк вбачається, що 17 січня 2017 року ОСОБА_5 у пологовому відділенні ДОКТМО народила дівчинку.

Згідно медичного свідоцтва про народження№ 62/82, виданого 17 січня 2017 року Донецьким клінічним територіальним медичним обєднанням м. Донецьк вбачається, що 17 січня 2017 року ОСОБА_5 у пологовому відділенні ДОКТМО народила хлопчика.

Відмова Лубенського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області у проведенні державної реєстрації народження 21.02.2017 року дітей у ОСОБА_5 мотивована тим, що пред»явлені медичні документи видані на території де орган державної влади тимчасово не здійснює свої повноваження.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Згідно п.7 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 та встановлення факту народження у громадянки України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, дітей хлопчика та дівчинки, які народились 17 січня 2017 року в м. Донецьк, що надасть можливість отримати свідоцтва про народження дітей, видані відповідним державним органом України, тобто має юридичне значення.

Таким чином, керуючись ст.ст. 11, 60, 197, 212-215, 218, 234, 256, 257-1 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт народження ОСОБА_2, котра народилася 17 січня 2017 року в м. Донецьк. Батько на підставі свідоцтва про шлюб 1-НО № 250432 від 20.08.2011 року громадянин України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, Україна, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_7; матір громадянка України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженка м. Донецьк, Україна, зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_8.

Встановити факт народження ОСОБА_3, котрий народився 17 січня 2017 року в м. Донецьк. Батько на підставі свідоцтва про шлюб 1-НО № 250432 від 20.08.2011 року громадянин України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, Україна, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_7; матір громадянка України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженка м. Донецьк, Україна, зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_8.

Рішення підлягає негайному виконанню, відповідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_7