Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/60/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дьомич Л. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

19.01.2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Голованя А.М.; Дуковського О.Л.;

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, визнання майна спільною власністю подружжя, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку за адресою: вул. Черняховського 61 в м. Знамянка Кіровоградська область та зняття з реєстрації.

В обґрунтування вимог зазначив, що є власником будинку. З січня 1998 року в ньому зареєстрований без укладення договору найму його син ОСОБА_2, який в період з 01 вересня 2014 року не зявляється за місцем своєї реєстрації, не приймає участі в оплаті комунальних послуг. Відсутність більше шести місяців підтверджується довідкою квартального комітету/№379 від 18 лютого 2015 року. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою знятись з реєстраційного обліку, останній не реагує. Зазначена обставина йому, як власнику, становить перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні майном.

ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом про визнання за ним права власності на 1/3 частину будинку яка складається з 1/6 частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 та 1/6 в порядку спадкування після смерті бабусі ОСОБА_6, а всього 1/3 частина. (т.1 а.с.59-60).

Протягом судового розгляду, доповнив вимоги, звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в якому просив визнати будинок № 61 по вул. Черняховського, в м. Знамянка спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5, в якому частка кожного з них дорівнювала по ?; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину після померлої 02 грудня 1999 року ОСОБА_5, виданого 04 липня 2000 року в.о. державного нотаріуса Знамянського міського нотаріального округу ОСОБА_7 на імя ОСОБА_4; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину будинку в порядку спадкування (т. 1 а.с.146-148).

В обґрунтування вимог зазначив, що будинок придбаний його батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_5 під час перебування в зареєстрованому шлюбі, добудований і введений в експлуатацію.

02 грудня 1999 року померла ОСОБА_5.

У спірному будинку на час її смерті проживали він, його бабуся ОСОБА_6 та його батько ОСОБА_3, які відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року своїми діями фактично й прийняли спадщину, оскільки вступили у володіння та управління цим майном: сплачували комунальні платежі, ремонтували будинок, обробляли присадибну ділянку.

ОСОБА_2 фактично успадкував після смерті своєї матері 1/6 частину вищевказаного будинку.

12 червня 2001 року померла ОСОБА_6.

Після її смерті він прийняв спадщину, в тому числі і 1/6 частки, успадковану ОСОБА_6 після смерті доньки ОСОБА_5

Таким чином, всього успадкована ним частка у праві власності на будинок № 61 по вул. Черняхівського в місті Знамянка складає 1/3 частину.

До вересня 2014 року він постійно проживав у спірному будинку разом із своєю цивільною дружиною ОСОБА_8, вони вели спільне господарство, ремонтували та поліпшували будинок. Маючи пільги «учасника бойових дій» ( знижки на оплату комунальних послуг) з 2001 року по 2014 рік використовував їх саме для оплати особового рахунку № 501687 по будинку.

ОСОБА_3 понад десять років не проживав у спірному будинку, комунальні послуги не сплачував, будинок у належному санітарному та технічному стані не утримував.

Із копії спадкової справи дізнався, що у 2000 році його сестра ОСОБА_4, яка проживала окремо від спадкодавця ОСОБА_5 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття після померлої матері на земельну ділянку, належну їхньому дідусеві та отримала свідоцтво про право на спадщину.

Проте, ОСОБА_4 подано заяву про прийняття спадщини з пропуском, визначеного ч. 2 ст. 549 ЦК України шестимісячного строку для її подачі.

Таким чином свідоцтво про право на спадщину після померлої 02 грудня 1999 року ОСОБА_5 від 04 липня 2000 року видане на імя ОСОБА_4 без зясування нотаріусом повного кола спадкоємців та з пропуском строку подачі заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 серпня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, визнання майна спільною власністю подружжя, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом.

Визнано будинок № 61 по вул. Черняховського в м.Знамянка, Кіровоградської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_5 (померлої 02.12.1999 року), видане 04 липня 2000 року на імя ОСОБА_4.

ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, судом не враховано, що реєстрація ОСОБА_2 у вищевказаному будинку, яким позивач володіє на законних підставах, позбавляє останнього можливості вільно користуватися тарозпоряджатись своїм особистим майном. До нотаріальної контори м. Знамянка із заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті дружини позивача, відповідач не звертався. Суд, не перевіривши обставин видачі свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_5, безпідставно відмовив в задоволенні клопотання позивача про виклик до суду нотаріуса ОСОБА_7 для дачі пояснень щодо видачі свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_4 після померлої ОСОБА_5. Скасував свідоцтво про право на спадщину за законом не зазначивши правових наслідків цього скасування.

ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом. Зазначив, що фактичне прийняття ним спадщини після смерті матері ОСОБА_5 доведено належними доказами. Судом залишено поза увагою «Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». У звязку з відмовою у задоволенні вимоги про визнання права власності на 1/3 будинку він не зможе зареєструвати право власності після своєї матері за рішенням суду та в подальшому звернутися з позовом до спадкоємця першої черги ОСОБА_3 з тих же підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_9, пояснення ОСОБА_10, яка представляє інтереси ОСОБА_2 та пояснення ОСОБА_11, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний будинок побудований в період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі, у звязку з чим він є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Спадкоємець ОСОБА_4 звернулася до Знамянської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після спливу шести місячного терміну та всупереч чинному законодавству отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 Позовна вимога ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/3 частину вищевказаного будинку є передчасною.

Проте, колегія суддів не повністю погоджується з висновками суду першої інстанції за наступного.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2009 року, виданого виконавчим комітетом Знамянської міської ради на підставі рішення Знамянської міської ради про видачу свідоцтва про право власності замість втраченого договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під забудову житлового будинку, власником житлового будинку № 61 по вул. Черняховського, в м. Знамянка , Кіровоградської області є ОСОБА_3 (т.1 а.с.6-7).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 ЦК Україні та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд.

Частиною першою ст.165 ЖК України передбачено, що члени сімї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Це дружина наймача, їх діти і батьки, членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідач ОСОБА_2 є сином позивача і з 1984 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто в спірному будинку.

Відповідно до ст. 156 ЖК України ОСОБА_1 РСР члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщення нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку належать особи, зазначені в ст. 64 ЖК України.

ОСОБА_3, заявляючи вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, послався на положення як Цивільного законодавства, що регулює право власності особи на майно, так і на норми Житлового кодексу в тому числі і ст.ст.71,72, що регулює порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду і не може застосовуватися до спірних правовідносин. Підстава вимоги є те, що відповідач в будинку, що є власністю ОСОБА_3 не проживає, а відтак втратив право користування ним. Враховуючі предмет та підстави позову, суд першої інстанції правильно поряд з відповідними нормами житлового законодавства застосував вимоги ст. 405 ЦК України, за якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивач, як доказ навів довідку № 379 голови квартального комітету №32 м. Знамянка, за якою ОСОБА_2 не проживає за місцем своєї реєстрації з вересня 2014 року, з позовом до суду звернувся 24 лютого 2015 року, тобто до спливу визначеного законом строку для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним домоволодінням. Про це правильно вказано в судовому рішенні.

Крім того, ОСОБА_2 після смерті матері постійно проживав у спірному будинку, сплачував комунальні послуги, робив в ньому ремонти, обробляв присадибну ділянку, підтримував будинок в належному санітарно-технічному стані, що підтверджується довідкою голови квартального комітету від 04 травня 2015 року (т. 1 а.с.37). Згідно пояснень відповідача, його батько ОСОБА_3 з вересня 2014 року чинить перешкоди у користуванні житлом (т. 1а.с. 36), тобто відповідач з незалежних від нього обставин на даний час не проживає у даному домоволодінні.

За ст.ст. 10,60 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивачем не доведено належними та беззаперечними доказами, що відповідач втратив право користування спірним будинком. Згідно довідки квартального комітету №32 м. Знамянка від 03 травня 2015 року ОСОБА_2 зареєстрований та проживав ІНФОРМАЦІЯ_4 з 1984 року по вересень 2014 року (про реєстрацію здійснена відмітка у паспорті ОСОБА_3М). Після смерті матері він своїми діями прийняв спадщину, так як постійно проживав у будинку, сплачував комунальні послуги, робив ремонти, обробляв присадибну ділянку, підтримував будівлю в належному санітарно-технічному стані (т. 1 а.с.66-67)

Відповідач, заперечуючи проти позову вказав нарівні з доводами, про перешкоди в користуванні будинком і те, що має право власності на спірний будинок, подавши зустрічні вимоги, серед яких просить визнати за ним право власності на частку будинку.

Згідно копії свідоцтва про одруження серії І-ЯР № 319958 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (мати ОСОБА_3М.) перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1а.с.62). В період шлюбу ОСОБА_3 надана земельна ділянка під будівництво, будинок зведений спільно батьками тому є спільною власністю подружжя. ОСОБА_3 виконавчим комітетом Знамянської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Знамянської міської ради, замість втраченого договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під забудову житлового будинку. видане свідоцтва про право власності 18 грудня 2009 року(т.1 а.с.6).

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сімю (в редакції 1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку ст. 28. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Положеннями ст. 549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає, можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, а також вчинення ним будь-яких дій, направлених на управління спадковим майном до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Отже, для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

ОСОБА_2, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначив про фактичне прийняття ним спадщини після смерті спадкодавців.

На день смерті спадкодавця за місцем її проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з нею були зареєстровані, а відтак проживали її мати ОСОБА_6, чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_2.

Згідно довідок голови квартального комітету від 03 травня 2015 року та від 04 травня 2015 року ОСОБА_2 після смерті матері в 1999 році своїми діями прийняв спадщину, оскільки постійно до смерті спадкодавця і після проживав у будинку, протягом строку визначеного ст. 549 ЦК УРСР вживав дії щодо управління майном померлої, сплачував комунальні послуги, робив в ньому ремонти, обробляв присадибну ділянку, підтримував будинок в належному санітарно-технічному стані ( т.1 а.с. 66-67), що передбачає прийняття спадщини. Тому, за вищевказаними нормами права успадкував відповідну частку майна померлої матері ОСОБА_5 Таку частку сторона визначила як 1/3, враховуючі право на спадок свого батька ОСОБА_3, чоловіка померлої та ОСОБА_6 матері ОСОБА_5

Заявив предметом позову визнання будинку № 61 по вул. Черняховського в м. Знамянка спільною сумісною власністю подружжя. Дана вимога не може бути розглянута, а відтак задоволена, так як ставиться питання про права і інтереси ОСОБА_5, померлої 02.12.1999 року. Вказане є обґрунтуванням вимоги щодо права власності сторони, як спадкоємця померлої. На це не звернув уваги суд першої інстанції і в порушення закону задовольнив позовну заяву в цій частині. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Таким чином задовольняючи вимоги про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, судом вирішено права та інтереси особи, яка померла, що суперечить вимогам законодавства.

Щодо заявлених вимог про скасування свідоцтва про право власності, видане на імя ОСОБА_4, доньки померлої 02.12.1999 року ОСОБА_5, то судом правильно оцінені докази у справі і здійснений висновок на підставі положень права.

Згідно свідоцтва про народження серії ІV-УР № 1761454 батьками ОСОБА_4 ОСОБА_12 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5, яка після укладення шлюбу 26.09.1986 року з ОСОБА_13 змінила прізвище з «Полоз» на «Татьяненко» (т.1 а.с.112).

27 червня 2000 року ОСОБА_4 подала до Знамянської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті 02.12.1999 року матері, в якій зазначила, що інших спадкоємців передбачених ст. 527 ЦК України після померлої немає (т. 1 а.с.108).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 липня 2000 року, видане в.о. державного нотаріуса Знамянської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, ОСОБА_4, як спадкоємець майна ОСОБА_5, померлої 02.12.1999 року, отримала спадкове майно, яке складається із: сертифікату на право на земельну частку (пай) розміром 6,45 га в умовних кадастрових гектарах, серія КР №0079528, виданого АТ «Дружба» Диківської сільської ради Знамянського району Кіровоградської області (а.с.115), яка на підставі рішення Знамянської райдержадміністрації від 30.05.1996 року належала ОСОБА_14, спадкоємцем якого була його дочка ОСОБА_5, котра прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав і померла (т. 1 а.с.115).

Стаття 549 ЦК УРСР визначає строк протягом шести місяців для прийняття спадщини. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Згідно ст. ст. 66,67 ЗУ «Про нотаріат», які діяли на час виникнення спірних правовідносин ( в редакції 03 червня 2000 р), свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку встановленому цивільним законодавством. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину, як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана державній нотаріальній конторі до видачі свідоцтва про право на па спадщину.

Матеріалами спадкової справи № 161 до майна померлої 02 грудня 1999 року ОСОБА_5 підтверджується, що дочка спадкодавця ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини до Знамянської міської державної нотаріальної контори звернулася 27 червня 2000 року, тобто з пропуском встановленого ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року шестимісячного строку, у звязку з чим вважається такою, що не набула прав та обовязків спадкодавця.

ОСОБА_4 також не надано належних та безумовних доказів, які б свідчили про вчинення нею дій, передбачених ст. 549 Цивільного кодексу ОСОБА_1 РСР (в редакції 1963 року) для прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців після її відкриття. За змістом абзацу 4 п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, положення якої застосовувались під час дії норм ЦК УРСР, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця, тощо. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців певних документів. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана державній нотаріальній конторі до видачі свідоцтва про право на спадщину. Справжність підписів спадкоємців на заяві повинна бути засвідчена у відповідності з правилами, викладеними в пункті 110 цієї Інструкції.

Тобто, з доказів по справі виходить, що строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 закінчився 2 червня 2000 року. ОСОБА_4 заяву про прийняття спадщини склала 27 червня 2000 року, як зазначено у відмітці нотаріуса поступила заява 4 липня 2000 року, дата звернення не відбулась у строк обумовлений ст. 549 ЦК УРСР. На звороті заяви зазначено, що факт прийняття спадщини підтверджується наявністю на руках сертифікату на право на земельну частку пай, який перевірено і повернуто. Однак, жодних доказів в розумінні ст. 549 ЦК УРСР, що даним документом відповідач набула у володіння протягом строку на прийняття спадщини чи до часу відкриття спадщини, для здійснення висновку про правові підстави управління майном спадкодавця, не надано. А пропущений строк звернення до нотаріуса, не виключає отримання у володіння правового документу після 02.06.2000 року. ОСОБА_4 заперечуючи вимоги зазначила, що у неї з батьками та братом була домовленість про успадкування земельних паїв. Належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 10,60 ЦПК відповідачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, відповідач спадщину після смерті матері у встановлений законом шестимісячний строк не прийняла ні шляхом подачі в шестимісячний строк заяви до державної нотаріальної контори, ні шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном.

У звязку з тим, що ОСОБА_4 згідно діючого на той час законодавства не прийняла спадщину після померлої ОСОБА_5, суд скасував свідоцтво про право на спадщину, видане 04 липня 2000 року, оскільки видача відбулась без правових підстав та порушує права ОСОБА_2, як спадкоємця за законом, який відповідно до закону фактично прийняв спадщину після спадкодавця.

Разом з тим, рішення суду в частині скасування свідоцтва про право на спадщину, особою інтересів якої стосується вирішене питання, ОСОБА_4 не оскаржено. В апеляційній скарзі на незаконність рішення наполягав ОСОБА_3, права якого не порушує рішення щодо розгляду вимог про скасування свідоцтва про прийняття спадщини.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частину вищевказаного будинку в порядку спадкування після померлої матері ОСОБА_5 та на 1/6 частину будинку в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_6, а всього на 1/3 частину будинку і з таким висновком погоджується колегія суддів.

Так, ОСОБА_2 довівши що фактично прийняв спадщину після смерті матері 02.12.1999 року та після смерті 12 червня 2001 бабусі ОСОБА_6 ( т. а.с.35), яка була матірю ОСОБА_5 на час смерті якої, проживала з нею в будинку з відповідною реєстрацією (т. 1а.с.10), фактично прийняла спадщину користуючись предметами побуту та вживу. Що не спростовувалось сторонами у справі, які між собою є родиною. Тому за положеннями ст. 529 ЦК РСР 1963 року успадкувала 1/3 частку майна доньки, враховуючі права чоловіка померлої ОСОБА_3, сина ОСОБА_2, донька ОСОБА_4 спадщину не прийняла.

Згідно копії спадкової справи № 11 заведеної після смерті 12 червня 2001 року ОСОБА_6, 19 січня 2002 року до Знамянської міської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі (т. 1 а.с.158).

06 березня 2002 року державним нотаріусом Знамянської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_15 на імя ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6. Згідно якого спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається із земельної ділянки № 712, площею 7,75 га, що розташована на території Диківської сільської ради Знамянського району та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-КР № 003490 виданого 04 лютого 2002 року Диківською сільською радою (т.1 а.с.165).

Тобто, позивач обґрунтовано заявляє про своє право на спадок, яке включає і частку в будинку, але стороною не враховано, а відтак не оспорюється свідоцтво, за яким юридично виникає право власності у ОСОБА_3 на спірний будинок, видане у 2009 році, тобто після смерті спадкодавця на спадок якого заявлена вимога за зустрічним позовом. Більш того, належними та допустимими доказами на доведено з чого складався будинок, чи не відбувались зміни, перебудови протягом строку після смерті спадкодавця.

Керуючись ст. 303, ст. 307, ст. 309, ст. 313, ст. 314, ст. 316, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 серпня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання будинку № 61 по вул. Черняховського, в м. Знам'янка, Кіровоградської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 і в цій частині позов залишити без задоволення.

Стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подачу апеляційної скарги по 303,16 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суд набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: