Справа № 381/2635/16-ц Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/1294/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 9 23.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

23 лютого 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересоваі особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факта, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаною вище заявою, яку мотивувала тим, що вона народилася 27 вересня 1958 року в с.Врубівка Лутугинського району Луганської області. До початку листопада 2014 року була зареєстрована і проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1. Перебувала на пенсії за віком. Зазначала, що як загальновідомо у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті війська з Росії без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Хронологія військової агресії і її послідовність відображені у постанові Верховної ОСОБА_3 України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків від 21 квітня 2015 року.

Вказувала, що до весни 2014 року вона була повноцінним громадянином своєї країни і мала налагоджений побут. Проживаючи у ІНФОРМАЦІЯ_2 могла забезпечувати себе засобами для існування за рахунок її пенсійного забезпечення, мала на праві власності двокімнатну квартиру. У квітні-травні 2014 року почалися проросійські мітинги, які проходили на центральній площі м.Попасна з метою агітації до участі місцевих мешканців у референдумі. Вона особисто була свідком присутності у місті озброєних проросійських бойовиків. В подальшому під містом було чути обстріли з мінометів та систем «Град» і вони переховувалися у підвалах. Через постійні обстріли ситуація в місті погіршувалася, було закрито магазини, часто перекривали дорогу, що перешкоджало ввезенню продуктів до міста.

Вказані обставини привели до неможливості її подальшого проживання у м.Попасна, а тому на початку листопада 2014 року внаслідок збройної агресії РФ проти України вона з матірю та сином була змушена переїхати до м.Фастова Київської області, що потягло необхідність пристосування до нових умов життя. Заявник вимушена була орендувати будинок де і проживає на даний час. Вважає, що саме внаслідок військової агресії РФ на території Луганської області було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод». Як наслідок їй було заподіяно моральну і матеріальну шкоду. Отримана нею довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03 листопада 2014 року № НОМЕР_1, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради на імя заявниці посвідчує лише факт вимушеного переселення з м.Попасна Луганської області до м.Фастів і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень.

Встановлення юридичного факту її вимушеного переселення з окупованої території України через збройну агресію Російської Федерації задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на судовий захист на окупованій території буде породжувати юридичні наслідки - виникнення права на справедливу компенсацію з Держави агресора - Російської Федерації. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством не передбачено.

У звязку із наведеним просила суд встановити юридичний факт, що її вимушене переселення у листопаді 2014 року з м.Попасна Попаснянського району Луганської області, що розташоване на лінії зіткнення, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 4 листопада 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її заяву задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд не врахував підстави її звернення із даною заявою, зокрема те, що вона мала на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обовязків за цією Конвенцією. Крім того, суд не врахував що видана їй Управлінням соціального захисту населення виконкому Фастівської міськради довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи посвідчує лише факт переселення із м.Попасна і не містить в собі зазначення конкретної причини переселення.

Апелянт ОСОБА_2 належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки її представнику ОСОБА_4 Апелянт та її представник до суду не зявилися, причин неявки не повідомили. В день засідання через канцелярію до суду подана заява особою, яка не є учасником справи, про відкладення розгляду справи за станом здоровя заявниці та відрядженням її представника, без додання доказів про поважність причин неявки, що згідно ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. При цьому колегія суддів враховує, що у заявниці у справі є пять представників (т.1 а.с.43-46, т.2 а.с.190).

Решта учасників належно повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд обгрунтовував свої висновки тим, що факт збройної агресії Росії проти України є загальновідомим фактом, а відтак не підлягає встановленню у судовому порядку.

При цьому суд виходив з того, що обставини, які підтверджують факт збройної агресії Росії проти України відображено та закріплено державою на законодавчому рівні у цілій низці законів та підзаконних актів.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.234,235 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно ст.256 ЦПК України судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз'яснень п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право;

- встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Заявниця ОСОБА_2 просить суд встановити факт її вимушеного переселення у листопаді 2014 року з окупованої території м.Попасна Луганської області внаслідок збройної агресії РФ проти України, зазначаючи, що встановлення такого факту буде породжувати юридичні наслідки встановлення статусу, як особи, яка потерпіла від агресії Російської Федерації та виникнення права на справедливу компенсацію з боку Держави агресора - РФ. Зазначає, що іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством не передбачено.

У Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (ч.ч.1, 2, 3 ст.17).

Згідно п.9 ч.1 ст.85 Конституції України до повноважень Верховної ОСОБА_3 України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є ОСОБА_3 Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює ОСОБА_3 національної безпеки і оборони України (п.1, 17, 18 ч.1 ст.106 Конституції України).

Згідно п.п.19, 20 ч.1 ст.106 Конституції України Президент України вносить до Верховної ОСОБА_3 України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли своє відображення у нормах Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У ст.1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п'ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п'ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Згідно ст.4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його ОСОБА_3 України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної ОСОБА_3 України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Згідно ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що встановлення факту збройної агресії має безпосередній зв'язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб'єктів) - Верховної ОСОБА_3 України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.

Підтвердженням такої позиції є прийняття Верховною ОСОБА_3 України та Президентом України низки актів, якими встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Зокрема, факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановлено у Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною ОСОБА_3 України 15 квітня 2014 року. В цьому Законі у ст.2 визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

У подальшому, Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 27 січня 2015 року затверджено Звернення Верховної ОСОБА_3 України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_5 Європи, Парламентської ОСОБА_5 НАТО, Парламентської ОСОБА_5 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_5 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна ОСОБА_5 України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність ОСОБА_5 Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абз. 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абз. 12 Звернення).

Також, ОСОБА_3 Рада України постановою від 21 квітня 2015 року схвалила текст Заяви Верховної ОСОБА_3 України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абз.1 п.1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абз.3 п.4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року увів у дію рішення ОСОБА_3 національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

За приписами ч.ч.2, 3 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність . Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Зважаючи на зазначені положення чинного законодавства України - право на життя, безпеку та захист такого права, а також обов'язок держави захищати права громадян є абсолютним як правом так і обов'язком та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території україни на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробитництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної ОСОБА_3 України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що заявниця ОСОБА_2 була зареєстрована і мешкала у АДРЕСА_1.

Згідно довідки № від 03 листопада 2014 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитериростичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, заявниця ОСОБА_2 перемістилася з тимчасово окупованої території району проведення антитериростичної операції м.Попасна Луганської області у м.Фастів Київської області на АДРЕСА_2.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні заяви з огляду на те, що факт збройної агресії Росії проти України встановлений державою на законодавчому рівні, є загальновідомим фактом і не потребує підтвердження в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення, суд не врахував підстави її звернення із даною заявою, зокрема те, що вона мала на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обовязків за цією Конвенцією необгрунтовані.

Конвенція ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року поширює свою дію на певну особу не у звязку із наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, як помилково вважає заявниця, а у звязку з тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст.4 Конвенції, яка перебуває під захистом цієї Конвенції.

Доводи апеляції про те, що суд не врахував що видана ОСОБА_2 Управлінням соціального захисту населення виконкому Фастівської міськради довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи посвідчує лише факт переселення із м.Попасна і не містить в собі зазначення конкретної причини переселення, що у свою чергу свідчить про необхідність встановлення юридичного факту збройної агресії небгрунтовані.

По-перше, як вказано у самій довідці ОСОБА_2 перемістилася із м.Попасна до м.Фастова, як із тимчасово окупованої території у звязку із проведенням антитерористичної операції (т.1 а.с.103).

По-друге, вказана довідка видана відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у ст.2 якого чітко вказано, що цей Закону визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина.

Отже вказаний закон чітко визначає, що переміщення осіб, на яких поширюється закон, повязане із фактом збройної агресії Росії.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 310, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: