АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/1457/2017 Головуючий у1-й інстанції - Бартащук Л.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона(позивач) разом з ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є власниками зазначеної квартири. Крім власників в квартирі зареєстровані також колишня невістка позивача - ОСОБА_6, а також її діти(онуки позивача), які з серпня 2010 року і по теперішній час не проживають в спірній квартирі.

Враховуючи викладене, позивач з посиланням на ст. 405 ЦК України просила задовольнити позов.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні позовних вимог до малолітньої ОСОБА_7 - відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача з посиланням на доводи, викладені у позовній заяві, просить зазначене рішення суду в частині незадоволених позовних вимог скасувати, як ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Скаржник наполягає на тому, що ст. 405 ЦК України не встановлює обмежень для визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, малолітніх або неповнолітніх осіб. Крім того, зазначає, що ст. 29 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки ані мати, ані батько ОСОБА_7не проживають в АДРЕСА_1, з огляду на що, факт непроживання дитини в спірній квартирі понад 1 року, на думку позивача, є безумовною підставою для задоволення позову у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову до малолітньої ОСОБА_7, колегія суддів вважає за можливе переглядати справу в апеляційному порядку у зазначеній вище частині.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.07.1998 року в рівних частках належить на праві власності ОСОБА_3, а також ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в порядку приватизації державного житлового фонду /а.с. 5/.

Відповідно до довідки форми №3, у зазначеній квартирі, окрім власників, з 05.08.2010 року зареєстрована ОСОБА_6(невістка позивача), а також її діти(онуки позивача): повнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також малолітня ОСОБА_7, яка зареєстрована в спірній квартирі з 25.08.2010 року/а.с. 4/.

Задовольняючи позов частково та визнаючи повнолітніх відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що в матеріалах справи наявні докази на підтвердження факту непроживання відповідачів у спірній квартирі понад один рік. При цьому, судом, з метою захисту прав дитини, відмовлено у позові до малолітньої ОСОБА_7.

Так, згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи, зокрема, з наданих суду актів від 12.05.2016 року, від 03.10.2016 року та від 10.10.2016 року за підписами сусідів ОСОБА_11, ОСОБА_12, засвідчених начальником ЖЕД 412, відповідачі, в тому числі ОСОБА_7, не проживають за адресою: АДРЕСА_1, з серпня 2010 року /а.с. 6-7, 34-35/.

Указану обставину підтвердили також і свідки, допитані судом першої інстанції.

Разом з тим, згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 29 ЦК Українимісцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно зі ст. 18 зазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що батьком ОСОБА_7, яка на момент розгляду справи в суді першої інстанції не досягла десяти років, є один із співвласників квартири - ОСОБА_9.

Матеріали справи не містять документів, якими підтверджуються факт постійного не проживання батька дитини за указаною адресою.

Крім того, у встановленому законом порядку не визначено місце проживання дитини саме з матір'ю - ОСОБА_6, а не з батьком.

З матеріалів справи не вбачається факт забезпечення дитини іншим житлом з належними для проживання в ньому умовами.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст. 405 ЦК України передбачає встановлення обставини відсутності члена сім'ї власника житла понад одного року без поважних причин.

Враховуючи, що ОСОБА_7 є малолітньою, то місце її проживання визначають батьки, а отже, дитина змушена проживати з матір'ю за іншою адресою та не користується квартирою, в якій зареєстрована та яка належить як позивачеві, так і батькові дитини, не за власним бажанням.

З огляду на викладене, враховуючи, що судом не встановлено факт не проживання ОСОБА_7 в спірній квартирі понад одного року без поважних причин, а місцем проживання дитини, що не досягла десяти років, є місце проживання одного з її батьків, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на основі повно та всебічно з'ясованих обставин і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: