АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/4820/14-ц Номер провадження 22-ц/786/599/17Головуючий у 1-й інстанції Кононенко С. Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Дорош А.І., Одринської Т.В.

при секретарі Рибак О.О.

за участі представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 районної у м. Полтава ради ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавської міської ради

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17 січня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Полтавської міської ради, ОСОБА_3 районної у м. Полтава ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради, Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор" про визнання права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із вказаним позовом та, остаточно визначившись у позовних вимогах відповідно до заяви від 11 серпня 2016 року (а.с. 85 т.2), просила визнати за нею право власності на реконструйовані приміщення у складі житлового будинку літ. А-1 у садибі за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 76, а саме: коридор 3-1 пл. 6,1 кв.м., кімната 3-2 пл. 16,6 кв.м., тамбур 3-3 пл. 2,8 кв.м., хол 3-4 пл. 5,8 кв.м., санвузол 3-5 пл. 4,7 кв.м., кухня 3-6 пл. 10,3 кв.м., кімната 3-7 пл. 11,0 кв.м., сходи 3-8 пл. 3,4 кв.м., кабінет 3-9 пл. 19,9 кв.м., санвузол 3-10 пл. 2,6 кв.м., загальною площею 83,2 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона є власницею 7/25 частин домоволодіння за вказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.1998 року. Маючи намір реконструювати належну їй частину житлового будинку вона неодноразово починаючи з 1998 року зверталась до органів місцевого самоврядування з вимогою надати їй відповідний дозвіл, але отримувала відмови.

Не отримавши відповідних дозвільних документів вона здійснила реконструкцію самочинно, і вважає, що оскільки її права на проведення законної реконструкції були протиправно порушені, вона має право на визнання за нею права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в судовому порядку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 17 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на реконструйовані приміщення у складі житлового будинку літ. А-1 у садибі за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 76, а саме: коридор 3-1 пл. 6,1 кв.м., кімната 3-2 пл. 16,6 кв.м., тамбур 3-3 пл. 2,8 кв.м., хол 3-4 пл. 5,8 кв.м., санвузол 3-5 пл. 4,7 кв.м., кухня 3-6 пл. 10,3 кв.м., кімната 3-7 пл. 11,0 кв.м., сходи 3-8 пл. 3,4 кв.м., кабінет 3-9 пл. 19,9 кв.м., санвузол 3-10 пл. 2,6 кв.м., загальною площею 83,2 кв.м.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила Полтавська міська рада, просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04 червня 1998 року ОСОБА_5 купила 7/25 частин житлового будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться в м. Полтаві по вул. Леніна, 76, розташованого на земельній ділянці площею 1202 кв.м.

На зазначеній земельній ділянці на час укладення договору купівлі-продажу розташовано в цілому: житловий будинок А-1 деревяний, жилою площею 104,4 кв.м., гараж Б, сараї В, в, Е, К, погріб б1, вбиральні Г, И, огорожа №1-2, замощення №3, водогін дворовий №4.

Відповідно даних довідки ПП «Полтавське БТІ «Інвентаризатор», рішенням виконкому Полтавської міськради № 459 від 10 липн 1954 року виділено земельну ділянку під забудову домоволодіння № 76 по вул. Леніна в м. Полтава площею 1202 кв.м.

В технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому ФОП ОСОБА_9 06.09.2014 року, мається відмітка про самочинне будівництво навісу літ. З та приміщень квартири № 3 в будинку літ. «А-1» та літ. «А2-2», коридор 3-1 пл. 6,1 кв.м., кімната 3-2 пл. 16,6 кв.м., тамбур 3-3 пл. 2,8 кв.м., хол 3-4 пл. 5,8 кв.м., санвузол 3-5 пл. 4,7 кв.м., кухня 3-6 пл. 10,3 кв.м., кімната 3-7 пл. 11,0 кв.м. по першому поверху та сходи 3-8 пл. 3,4 кв.м., кабінет 3-9 пл. 19,9 кв.м., санвузол 3-10 пл. 2,6 кв.м. по другому поверху.

Як встановлено висновком судової будівельно-технічної експертизи № 292 від 31 травня 2016 року (а.с. 31-38 т.2) при переобладнанні приміщень першого поверху та при новому будівництві приміщень другого поверху в квартирі № 3 було проведено перепланування приміщень, проведено надбудову другого поверху над приміщеннями квартир № 2 та № 3, проведено утеплення стін добудови літ. «а-1» та зовнішніх стін приміщень кв. № 3 у створі з раніше проведеним утепленням зовнішніх конструкцій стін квартир № 2 та № 4.

Таким чином, позивачкою проведено перепланування приміщень і здійснено надбудову другого поверху (мансарди) над приміщенням належної їй квартири № 3.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком місцевого суду.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметами права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 ЦК України).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (стаття 317 ЦК України)

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно зі статтею 376 ч.1 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно зі статтею 376 ч. 5 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до розяснень, викладених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 « Про практику застосування статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» положення статті 376 ЦК поширюється на випадки самочинного будівництва житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна як фізичними, так і юридичними особами.

Право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Таким чином, положення ст. 376 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки позивачем заявлено вимоги про визнання права власності на самочинно переплановані приміщення у житловому будинку та приміщення улаштовані у надбудованому другому (мансардному) поверсі, які окремо від житлового будинку не утворюють самостійний обєкт права власності.

Окрім того, відсутні підстави для задоволення позовних вимог з підстав, визначених ст 376 ч. 3 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 земельна ділянка у встановленому законом порядку не виділялася.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Згідно зі ст. 116 ч. 1 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

Аналогічні висновки викладені в правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 02 грудня 2015 року при розгляді справи № 6-1328цс15.

Згідно з пунктом 4 вищенаведеної постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 6 розяснено, що під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України від 17 лютого 2011 року № 3038- VI «Про регулювання містобудівної діяльсності» дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того обєкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії обєкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1,7 та 8 Закону України від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29,31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Наведені вимоги діючого законодавства позивачкою не дотримано.

При цьому, згідно з Постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 11.03.2010 року на яку позивачка посилається, як на доказ безпідставної відмови у наданні їй дозволу на будвіництво, не встановлено порушення її прав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на своє звернення щодо надання їй дозволу на виконанння проетно-кошторисної документації на капітальний ремонт та перепланування квартири АДРЕСА_1, отримала 17.12.2009 року лист, в той час, як Ленінська районна у м. Полтавірада повинна була прийняти відповідне рішення згідно зі ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Також, не є належним доказом безпідставної відмови у дачі дозволу на перебудову і рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23.10.2006 року. Предметом розгляду даної справи було будівництво нового будинк, який був побудований позивачкою за цією ж адресою. Правомірність реконструкції квартири АДРЕСА_2 та дії Полтавської міської ради та ОСОБА_3 районної у м. Полтаві ради з цього приводу судом не розглядалися.

За наведених обставин зазначені судові рішення не містять приюдиційного значення для даної справи.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_5 земельна ділянка в установленому законом порядку не надавалася, відсутні належний дозвіл та належно затверджений проект, що виключає можливість визнання за нею права власності на обєкт самочинного будівництва на підставі рішення суду.

Виходячи з викладеного, у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права, судом першої інстанції ухвалено помилкове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5, яке відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено, то з неї на користь Полтавської міської ради підлягають стягненню понесені нею судові витрати, повязані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 019,41 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавської міської ради задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Полтавської міської ради, ОСОБА_3 районної у м. Полтаві ради про визнання права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Полтавської міської ради судові витрати у розмірі 4 019,41 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді А.І. Дорош

ОСОБА_10