Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Євграфової Є.П., Мазур Л.М.,Коротуна В.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 22 серпня 1995 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_7, під час якого 14 вересня 2005 року вони придбали у власність за спільні кошти земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 На вказаній земельній ділянці сторони за спільні кошти подружжя побудували житловий будинок. 23 вересня 2010 року Люботинською міською радою Харківської області було видано свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок на ім'я відповідача.

У добровільному порядку сторони не досягли згоди щодо поділу спільного майна подружжя, а тому позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 30 березня 2016 року позов задоволено.

Поділено майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 144,00 кв. м по АДРЕСА_1

Поділено майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

Визнано, що ОСОБА_7 належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку загальною площею 144,00 кв. м по АДРЕСА_1 та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру часток при поділі майна подружжя та визначення розміру судового збору змінено.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на 30/100 частин, а за ОСОБА_8 право власності на 70/100 частин житлового будинку загальною площею 144,00 кв. м по АДРЕСА_1

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на 21/100 частин, а за ОСОБА_7 право власності на 79/100 частин земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У статті 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що у період з 22 серпня 1995 року по 26 грудня 2013 року ОСОБА_6 і ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період перебування сторін у шлюбі ними було прийнято рішення про необхідність придбання земельної ділянки та будівництва будинку для проживання сім'ї. Для цієї мети ОСОБА_7 на підставі договору від 30 серпня 2005 року продав житловий будинок по АДРЕСА_2 та земельну ділянку під цим будинком. Вказана земельна ділянка було особистою приватною власністю відповідача, оскільки була передана йому у 1994 році Люботинської міською радою, а проданий відповідачем будинок був частково побудований за спільні кошти подружжя.

14 жовтня 2005 року була придбана спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_7, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки.

На цій земельній ділянці подружжя був побудований житловий будинок загальною площею 144,00 кв. м, на який 23 вересня 2010 року Люботинською міською радою Харківської області було видано свідоцтво про право власності на ім'я відповідача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірне майно було набуте подружжям під час перебування у шлюбі за спільні кошти та з метою спільного проживання сім'ї, то частка майна дружини і чоловіка є рівними.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що оскільки спірна земельна ділянка була придбана сторонами за кошти, отримані від продажу належної йому на праві особистої приватної власності земельної ділянки та житлового будинку, 40/100 частин якого були побудовані відповідачем за особисті кошти (до укладення шлюбу з позивачем), то 40/100 частин спірного будинку та 58/100 частин спірної земельної ділянки є особистою приватною власністю ОСОБА_8, а решта майна підлягає поділу порівну між подружжям.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Таким чином, обсяг спільно нажитого подружжям майна, наявного на час розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, складається з житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 Вимог щодо визначення іншого майна, як об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, стосовно якого може постати питання про поділ, сторонами у справі не заявлено.

Під час розгляду справи сторони у справі не заперечували, що джерелом набуття спірного земельної ділянки стали кошти, отримані від продажу будинковолодіння та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_2 однак апеляційним судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховані наступні витрати подружжя на будівництво спірного будинку, як були розподілені обов'язки між подружжям щодо фінансової участі у створенні спільного майна (будівництво спірного будинку на цій земельній ділянці) у подальшому, та не з'ясовано, яке співвідношення витрат сторін, здійснених під час шлюбу для завершення будівництва цього будинку.

Суд першої інстанції, у свою чергу, надав належну оцінку вказаним обставинам та дійшов правильного висновку, що частки позивача і відповідача у спільному майні є рівними, оскільки кошти у розмірі 141 400 грн, які були одержані сторонами у справі від продажу майна, набутого ними спільно під час шлюбу, тобто житлового будинку АДРЕСА_2 та особистого майна відповідача - земельної ділянки за цією ж адресою, у сукупності зі спільними коштами подружжя у загальній масі є спільним майном подружжя та були використані на набуття ними іншого нерухомого майна - земельної ділянки по АДРЕСА_1 та будівництва на ній житлового будинку. Метою придбання земельної ділянки було саме будівництво житлового будинку для спільного проживання сім'ї.

З урахуванням вказаного в апеляційного суду не було підстав для скасування ухваленого згідно із законом рішення суду першої інстанції, а тому колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення апеляційного суду відповідно до ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року скасувати.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 30 березня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: Є.П. Євграфова
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана