АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/7961/3173/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», поданою його представником БілецькимБогданом Михайловичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.04.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту, за умовами якого позивач зобов'язався надати відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 78 491 доларів США, з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1.1. договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до 19.04.2022 року зі сплатою 13% річних. Свої зобов'язання, визначені п. 3.1.1. договору кредиту, позивачем виконано належним чином в повному обсязі - відповідачу відкрито позичковий рахунок та надано суму кредиту. Відповідно до п.п. 3.3.8., 3.3.9. договору кредиту, відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати суму кредиту, сплачувати проценти за користування кредитом в порядку і строки, визначені п.п. 1.1., 2.4., 2.5. кредитного договору. Відповідач порушив графік погашення заборгованості за кредитом, не здійснив погашення чергової частини кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання. Тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», заборгованість у розмірі 964 008,86 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ПАТ «Укрсоцбанк» - Білецький Б.М.

подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, апелянт, вказує зокрема, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про пропуск банком строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

У судовому зсіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, про сплив якої було заявлено відповідачем до постановлення судом рішення у суді першої інстанції у відповідності до положень ст. 267 ЦПК України.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 20.04.2007 року між позивачем (кредитор) та відповідачем було укладено договір кредиту, за умовами якого, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 78 491 доларів США, зі сплатою 13% річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіка, який вказаний в п.п. 1.1.1 п. 1.1 ст. 1 договору. Згідно п.п. 1.1.2 п. 1.1 договору, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 19.04.2022 року, на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 3.3 договору, позичальник зобов'язаний: сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п. 2.4, 2.5 цього договору (п.п. 3.3.8 п. 3.3 договору; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1 цього договору.

З розрахунку заборгованості за договором кредиту від 20.04.2007 року вбачається, що останній платіж по поверненню грошових коштів за кредитом було здійснено 09.02.2009 року.

Пунктом 3.3.9. договору кредиту від 20.04.2007 року визначено, що позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати Кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1. цього Договору.

Відповідно до п. 4.5 договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п. п. 3.3.8, 3.3.9 цього договору протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач вказував, що станом на 04.02.2014 року у відповідача виникла кредитна заборгованість у розмірі 964 008,86 грн.

Згідно загальних засад цивільного судочинства саме особа, яка стверджує, що зобов'язання на її користь не виконано, повинна доводити факт невиконання такого зобов'язання в конкретних обсягах і в конкретні строки і лише у випадку доведення такого факту невиконання, інша сторона повинна доказувати відсутність вини у таких діях.

Згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Апелянт вказуючи на порушення строків позовної давності посилався на те, що якщо клієнт впродовж трьох років хоч і не здійснює платежі по кредитному договору (але до закінчення строку кредитного договору), це не дає можливості застосувати судом за його заявою строки позовної давності. Такі строки можуть застосовуватися щодо кожного окремого траншу, який клієнт не здійснив; договір є обов'язковим для виконання сторонами і договором передбачено поряд із строком, дії договору ще й строк виконання боржником окремих зобов'язань, про що свідчать Постанови ВСУ, на які посилається представник банку у своїй апеляційній скарзі.

Однак, висновки, що викладені у вищезазначених постановах ВСУ не підлягають застосуванню до правовідносин у цій справі, оскільки ґрунтуються на умовах договорів кредиту без автоматичної зміни строку виконання зобов'язання, що має місце у відносинах, які склалися між банком та ОСОБА_1

З розрахунку заборгованості за договором кредиту від 20.04.2007 року вбачається, що останній платіж по поверненню грошових коштів за кредитом було здійснено 09.02.2009 року.

Таким чином,можна дійти висновку, що прострочення сплати коштів за кредитним договором розпочалося ще у 2009 році, тобто вже у 2009-2011 роках позивач знав про порушення його права та про особу, яка його порушила.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України), при цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Тобто зі змісту цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України №6-116цс 13 від 06.11.2013 та №6- 14цс 14 від 19.03.2014.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Зазначена позиція викладена також у постанові ВСУ №6-152цс14 від 29.10.2014.

Таким чином, банк знав про порушення свого права ще з 2009 року, проте з позовною заявою звернувся лише в 2014 році.

Кредитним договором передбачена автоматична зміна строку виконання основного зобов'язання.

Пунктом 3.3.9. кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати Кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1. цього Договору.

Згідно п.3.3.10. кредитного договору позичальник зобов'язаний достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.4.5. нього договору.

Відповідно до п.4.5. кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.п. 3.3.8., 3.3.9. цього договору, протягом більше, ніж 90 (дев'яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

В апеляційній скарзі банком абсолютно проігноровано факт наявності п. 4.5. кредитного договору, яким сторони домовилися про автоматичну зміну строку виконання зобов'язання.

Як вірно зазначав позивач, договір є обов'язковим для виконання сторонами, втому числі і п.4.5. кредитною договору.

Верховний Суд України у постанові №6-249цс15 від 02.12.2015 року також вважає необхідним застосування пункту 4.5. кредитного договору про автоматичну зміну строку виконання зобов'язання у повному обсязі і відлік строків позовної давності по всьому кредиту саме з цього моменту.

Така ж правова позиція викладена і у постанову ВСУ №6-1188цс16 від 29.06.2016 року, і в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6-17525ск15 від 20.01.2016, №6-3433ск16 від 13.04.2016.

Тобто, якщо прострочення погашення кредиту почалося 09.02.2009 року і тривало 90 календарних днів, то відбулася автоматична, без будь-яких письмових повідомлень, зміна строку виконання зобов'язання, встановлено новий строк повернення всього розміру кредиту.

З позовом до суду банк звернувся 15.05.2014 року, тобто поза межами позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Таким чином, і до всіх штрафних санкцій (пені за прострочення повернення кредитних коштів) сплив строк позовної давності.

Щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення процентів, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.4.5. Кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п. п. 3.3.8., 3.3.9. цього Договору, протягом більше, ніж 90 (дев'яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Із прямого трактування цього пункту договору та норм чинного законодавства щодо зміни строку виконання зобов'язання, з врахуванням правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України №6-53цс14 від 17.09.2014, №6-125цс14 від 17.09.2014, №6-106цс14 від 24.09.2014 та №6-169цс 14 від 29.10.2014, а також в ухвалі ВССУ №6-36751 св 14 від 17.12.2014, випливає, що у випадку зміни строку виконання кредитного зобов'язання і встановлення нового строку, з цього моменту припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків.

Тобто, потрібно розрізняти відсотки, які сплачуються за користування чужими грошовими коштами і підлягають сплаті протягом строку дії позики (кредиту) незалежно від прострочення повернення кредиту, та відсотки, які являються штрафними санкціями за невчасне повернення кредитних коштів.

Отже, після спливу строку користування кредитом (достроково на підставі п.4.5.) відпала правова договірна підстава для нарахування таких відсотків. У даному випадку можливе нарахування лише відсотків як штрафних санкцій за невчасне повернення розміру кредиту та нарахованих на той час відсотків. При чому, стягнення таких відсотків є додатковими вимогами і, виходячи з того, що до основної вимоги сплив строк позовної давності, до таких відсотків він також сплив.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, наявних в ній доказах та вимогах закону, а тому не впливають на законність і обґрунтованість рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія судді приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану його представником БілецькимБогданом Михайловичем,відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді