Справа № 159/4128/16-ц
Провадження № 2/159/88/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Денисюк Т.В.

за участю секретаря Гарбар О.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною власністю та його поділ,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила встановити факт постійного проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю в період з вересня 2005 року до реєстрації шлюбу в органах РАЦСу 28.08.2009 року, а також після розірвання шлюбу - з 04.04.2012 року по червень 2016 року.

Також просила визнати придбану 07.02.2008 року на ім'я ОСОБА_3 квартиру по вул. Незалежності, 64/12 в м. Ковелі об'єктом спільної сумісної власності, провести її поділ та, відступивши від рівності часток, виділити їй у власність 2/3 частини квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що познайомилась із ОСОБА_3 08 березня 2005 року. У вересні 2005 року прийняли рішення проживати разом, власного житла не мали, тому проживали у батьків в м. Ковелі по вул. Кониського, 9/102. Між нею та відповідачем склались відносини притаманні сім'ї, в їх був спільний побут, спільний бюджет, вони разом відпочивали та планували майбутнє. Вона працювала в службі міжнародних перевезень, відповідач займався підприємницькою діяльністю. Згодом її батьки запропонували допомогу у придбанні власного житла, тому вона підшукала квартиру та домовилась із продавцем за ціну. Вартість квартири становила 50 тис дол США, при цьому квартира була обтяжена іпотекою. З метою укладення договору купівлі-продажу, вона разом із своєю мамою сплатила продавцю квартири ОСОБА_5 26 тис дол США, які остання відразу в банку внесла на погашення кредиту та отримала документи про припинення іпотеки. Після чого 07.02.2008 року відповідач ОСОБА_3 отримав кредит на решту суми та уклав з ОСОБА_5 нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу квартири, відразу передавши квартиру в іпотеку банку.

03 березня 2008 року вони з відповідачем зареєструвались в квартирі на постійне проживання, однак до закінчення ремонту продовжили проживати у її батьків.

З літа 2008 року проживали у придбаній квартирі. 19.08.2009 року у них народилась донька ОСОБА_6, а 28.08.2009 року вони уклали шлюб.

За ініціативою відповідача шлюб було розірвано в судовому порядку 04 квітня 2012 року. Після розлучення вона з дитиною продовжувала проживати у спірній квартирі, а відповідач змінив місце проживання. Через місяць він повернувся, вони примирились та продовжували жити однією сім'єю. Однак у червні 2016 року через зухвалу поведінку відповідача вона змушена була разом із дитиною переїхати проживати до батьків. У жовтні 2016 року відповідач змінив замки у квартирі, повідомивши, що вона не має права користування цим житлом. Зазначені дії відповідача є свідченням його невизнання її права власності на спірну квартиру та слугували приводом для звернення до суду із відповідним позовом.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав повністю з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав та пояснив, що познайомився з позивачкою лише 08.03.2007 року. До осені 2008 року вони періодично зустрічались, він проживав у найманій квартирі по вул. 40 р. Перемоги, 14/3 в м. Ковелі та підтримував відносини з іншими жінками. У лютому 2008 року він отримав кредит та придбав власне житло по вул. Незалежності, 64/12 в м. Ковелі. Позивач переїхала проживати до нього восени 2008 року. Після народження доньки вони одружились. Після розлучення дозволив позивачці проживати у спірній квартирі лише через дитину, однак сімейних відносин вже не підтримували.

Заперечив участь позивачки та її батьків у придбанні квартири, заперечив факт проживання із позивачкою однією сім'єю до придбання квартири. У задоволенні позову просив відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 вважає позов безпіставним, посилаючись на те, що позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження проживання сторін сім'єю на час придбання спірної квартири. На думку представника відповідача позивач ОСОБА_1 невірно розтлумачила ставлення до неї відповідача ОСОБА_3, який до кінця 2008 року не мав сімейних обов'язків з жодною особою, з якою підтримував відносини.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, дійшового такого висновку.

Пунктом 5 частини першої статті 256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав.

За ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Глава 8 Сімейного кодексу України регулює право спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В той же час з метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості глава 8 Сімейного кодексу України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Однак, режим спільної сумісної власності майна, придбаного за час шлюбу презюмується, тому обовязок доказування використання особистих коштів для придбання майна покладається на ту сторону, яка дану обставину заперечує.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї, тобто ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як встановлено в судовому засіданні, строни перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2009 року до 04 квітня 2012 року.

До реєстрації шлюбу у них народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Строни зазначені у свідоцтві про народження дитини батьками.

Згідно договору купівлі-продажу від 07.02.2008 року, квартира по вул. Незалежності, 64/12 в м. Ковелі придбана ОСОБА_3 у ОСОБА_5 за ціною 224220, 00 грн.

Сторони зареєстровані на постійне проживання у даній квартирі одночасно 03 березня 2008 року.

Відповідач визнав в судовому засіданні факт проживання позивачки разом із дитиною в даній квартирі до червня 2016 року.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка продавець спірної квартири ОСОБА_5 дала показання про те, що позивачка разом із своєю мамою оглянули квартиру та домовились про її придбання за ціною 52 тис дол США. Квартира знаходилась в іпотеці, тому було досягнуто домовленості про погашення кредиту за рахунок ціни квартири з подальшим оформленням договору купівлі-продажу. Безпосередньо в банку мама позивачки надала їй 26 тис дол США, які вона у присутності позивачки внесла на погашення кредиту. Про отримання коштів написала розписку. Отримавши у банку усі необхідні документи на продаж кварири, вона зустрілась із відповідачем, якого ОСОБА_1 представила їй як її чоловіка. З ОСОБА_3 вони уклали нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу квартири. ОСОБА_3 сплатив їй 26 тис дол США. Будь-якого іншого авансового платежу вона від ОСОБА_3 не отримувала.

Свідок ОСОБА_7, мати позивачки, підтвердила показання ОСОБА_5 та додатково пояснила, що з літа 2006 року по 2008 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали в її помешканні по вул. Кониського, 9/102 в м. Ковелі. У них були відносини як між чоловіком і жінкою. Вони проживали в окремій кімнаті, спільно вирішували побутові питання, готували їжу, прали одяг, відпочивали. Враховуючи незручності у проживанні кількох сімей в одній квартирі, вони з чоловіком погодились допомогти сторонам придбати власне житло та віддати кошти, які накопичили. ОСОБА_1 знайшла квартиру, вони її оглянули та домовились за ціну. Кошти, яких не вистачало, ОСОБА_3 мав отримати в кредит. Після придбання квартири та її ремонту сторони проживали в спірній квартирі до червня 2016 року. Свідок також показала, що допомагала сторонам придбати в спірну квартиру меблі та посуд.

Свідок ОСОБА_6 суду дав показання про те, що є сусідом сім'ї ОСОБА_7 та підтвердив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом в квартирі батьків позивачки як сім'я близько двох років до придбання власної квартири.

Свідок ОСОБА_8 підтвердила, що неодноразово протягом 2007 року відвідувала сім'ю ОСОБА_7 по вул. Кониського, 9/102 та за характером взаємовідносин сприймала строни як сім'ю, в них була окрема кімната. Після придбання власного житла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом виїхали з квартири по вул. Кониського, 9/102.

Свідок ОСОБА_9, яка є свідком строни відповідача, суду підтвердила, що до укладення шлюбу сторони проживали разом у батьків позивачки.

Свідок ОСОБА_10 підтвердила факт проживання сторін однією сім'єю станом на січень 2007 року, зокрема свідок показала, що познайомилась із сторонами завдяки своєму чоловіку, який перебував у дружніх відносинах з ОСОБА_3 Вони усі разом святкували Новий 2007 рік за місцем проживання ОСОБА_3. На той час ОСОБА_3 проживали у батьків позивачки. Тієї ж зими вони разом із ОСОБА_3 відпочивали у Карпатах. Після цього вони неодноразово приходили в гості до сторін в квартиру по вул. Кониського. Після придбання ОСОБА_3 власного житла друзі зустрічались вже в квартирі по вул. Незалежності.

Свідок ОСОБА_11 показала, що познайомилась із стронами у 2007 році. На той час вони проживали в квартирі по вул. Кониського та були сім'єю. В подальшому вона разом із своїм чоловіком святкували із ОСОБА_3 усі свята. Свідок пояснила, що була обізнана про придбання квартири ОСОБА_3 та будучи юристом за фахом роз'яснювала ОСОБА_1 можливі наслідки передачі спірної квартири в іпотеку. Після ремонту квартири друзі зустрічались у ОСОБА_1 по вул. Незалежності, 64/12. Після розлучення ОСОБА_3 виїхав з квартири, але через кілька місяців повернувся і сторони продовжили жити разом. У 2016 році вона надавала ОСОБА_1 юридичні консультації з приводу побиття її відповідачем.

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що робив ремонт у спірній квартирі, сторони давали вказівки щодо ремонту спільно.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, та знає, що квартиру ОСОБА_5 придбали сторони у справі, які робили разом ремонт, а потім там жили, однак з літа 2016 року ОСОБА_1 разом з дитиною в квартирі не проживає. На даний час ОСОБА_3 проживає з іншою жінкою.

З наданих позивачем фотознімків вбачається, що строни тривалий час до одруження перебували в близьких відносинах.

Одне з фото (а.с. 177) містить дату віддрукування 26.04.2007 року, що доводить факт знайомства сторін вже на цю дату.

На фото (а.с. 54) зображені строни, та свідок ОСОБА_14 із чоловіком. Як пояснювала свідок ОСОБА_14, поїздка у ОСОБА_9 разом із сторонами мала місце зимою 2006-2007 років.

Наведене у сукупності дає суду підстави зробити висновок про те, що станом на січень 2007 року між сторонами вже склались відносини, притаманні сім'ї.

Придбання спірної квартири відбулось за спільною згодою та спільними зусиллями сторін. Визначальними для такого висновку для суду є показання продавця квартири ОСОБА_5

Суд зауважує, що відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідач не надав суду доказів на спростувавння показань продавця квартири ОСОБА_5 та не довів факт придбання спірного помешкання за особисті кошти.

Твердження відповідача про те, що він не проживав з позивачем на час придбання спірної квартири однією сім'єю, спростовані вищенаведеними доказами.

Не спростовують висновків суду показання свідків сторони відповідача ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18

Зокрема свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 показали, що їм не відомі обставини спілкування сторін до одруження.

Свідок ОСОБА_18 на час подій, які досліджувались судом, був малолітнім, тому суд критично ставиться до його тверджень, що вперше він побачив ОСОБА_1 на свій день народження в 10 років. Крім того, свідок перебуває у неприязних відносинах із позивачем, у зв'язку з чим є сумнів у правдивості його показань.

Наявність договору найма житла ОСОБА_3 за адресою 40 р. Перемоги, 3/14 від 01.01.2006 року та показання свідка ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_3 проживав у найманій квартирі не спростовують висновків суду, адже суд вважає встановленим факт проживання сторін однією сім'єю з січня 2007 року.

Свідок ОСОБА_19 підтвердив суду, що ОСОБА_3 уклав договір найму належної свідку квартири у 2006 році на три роки, однак виїхав з квартири раніше, коли саме він не пам'ятає.

Таким чином, суд вважає необхідним встановити факт проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 2007 року до дня, який передував дню реєстрації шлюбу, тобто до 27.08.2009 року.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України придбана в цей час квартира є спільною сумісною власністю сторін.

Відповідач не спростував презумцію спільної сумісної власності.

При вирішенні питання про поділ спільного сумісного майна суд керується правилами глави 8 СК України, які притаманні поділу майна подружжя.

Так, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна (виділу частки з нього), що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.

У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З огляду на технічну характеристику та розташування, квартира по вул. Незалежності, 64/12 в м. Ковелі не може бути поділена в натурі. Доказів протилежного позивачем не надано.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу шляхом визнання за сторонами права власності в рівних частках по ? ідеальної частини.

Підстави для відступлення від рівності часток, з огляду на досліджені докази та внесений вклад у придбання майна, відсутні.

Що стосується вимог позивача про визнання факту проживання сторін однією сімєю після розірвання шлюбу, то вони задоволенню не підлягають з урахуванням такого.

Положеннями чинного цивільно-процесуального законодавства передбачено, що в судовому порядку підлягають встановленню факти, які породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

При вирішенні спорів на підставі ст. 74 СК України встановлення юридичного факту пов'язано із захистом майнових прав сторони, обставини проживання сторін після розлучення правового значення не мають.

Таким чином, заявлений позов підлягає до часткового задоволення.

Що стосується вимоги відповідача застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності, то суд зазначає наступне.

За змістом статей 20,72 СК України, у спорах про поділ спільного майна подружжя початок позовної давності у три роки не повязується з днем розірвання шлюбу, він лише може розпочатись після розірвання шлюбу, а розпочинається у разі порушення прав на майно одного із співвласників.

Відповідач визнав в судовому засіданні заперечення ним прав власності позивача на спірну квартиру у червні 2016 року.

Таким чином, строк позовної давності позивачем не пропущено.

При вирішенні питання судових витрат, суд керується положеннями ст.88 ЦПК України, відповідно до якої у разі часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати пропорційно до задоволених вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір за майновою вимогою з розрахунку претензій на 2/3 частини квартири в розмірі 5126,00 грн та судовий збір за вимогою немайнового характеру в розмірі 551,20 грн. Позов задоволено в частині встановлення юридичного факту та визнання права власності на ? частину спірної квартири вартістю 781745,00 грн, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 4459,90 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 256 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі ст. ст. 3, 20, 57, 60, 70, 71, 72, 74 Сімейного кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як жінки та чоловік однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з січня 2007 року по 27 серпня 2009 року.

В порядку поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 4459,90 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:ОСОБА_20