У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_7, подану його представником ОСОБА_8, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, уточненим у подальшому, посилаючись на те, що у вересні 2012 року вона та ОСОБА_7 як власником товариства з обмеженою відповідальністю Сєвєродонецьке підприємство «Здоров'я» (далі - ТОВ СП «Здоров'я») вели переговори стосовно придбання цього підприємства, участь у яких брала ОСОБА_9 Сторони домовились про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу і за вимогою ОСОБА_7 30 жовтня 2012 року вона передала ОСОБА_9 частину грошей у сумі 50 тис. євро для передачі ОСОБА_7 як завдаток у рахунок належних платежів за придбання підприємства, що підтверджується складеною нею розпискою.

Після отримання ОСОБА_7 зазначених коштів договір купівлі-продажу він не уклав і запропонував прийняти майно, що належало ТОВ СП «Здоров'я», в управління строком на три місяці, про що 19 листопада 2012 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір. Після спливу тримісячного строку відповідач не вирішив питання щодо продажу майна, договір купівлі-продажу укладено не було і сплачені кошти у сумі 50 тис. євро відповідач не повернув.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_6 просила стягнути з ОСОБА_7 на її користь отримані відповідачем кошти у сумі 50 тис. євро, що за курсом Національного банку України станом на 14 лютого 2017 року складає 1 443 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року, позов ОСОБА_10 задоволено.

Стягнено з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 50 тис. євро, що за курсом Національного банку України станом на 14 лютого 2017 року складає 1 443 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, в інтересах якого діє представник ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону вказані судові рішення не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_10, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведення відповідачем його волевиявлення на продаж частки у статутному капіталі підприємства саме позивачеві та із неукладення сторонами відповідного договору купівлі-продажу, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів, переданих за розпискою від 30 жовтня 2012 року.

Проте такі висновки є передчасними з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_7 є засновником ТОВ СП «Здоров'я».

У вересні 2012 року ОСОБА_7 і ОСОБА_6 вели переговори щодо придбання останньою частки у статутному капіталі ТОВ СП «Здоров'я».

Згідно з розпискою від 30 жовтня 2012 року ОСОБА_6 передала ОСОБА_7 через ОСОБА_9 50 тис. євро як завдаток у рахунок подальших платежів за придбання вказаного товариства.

19 листопада 2012 року між ОСОБА_7, який є засновником ТОВ СП «Здоров'я», (установник управління) та ОСОБА_6 (управитель) укладено договір управління майном. За умовами договору ОСОБА_7 передав в управління ОСОБА_6 майно ТОВ СП «Здоров'я» як єдиний майновий комплекс строком на три місяці. У пп. 3.4.4 розділу 3 договору закріплено пріоритетне право управителя на купівлю майна, що є предметом договору, у разі прийняття установником управління, тобто відповідачем, рішення про його продаж.

Також установлено, що сторонами не було укладено договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ СП «Здоров'я».

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням і завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Отже, правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Вказане узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-83цс13, від 13 лютого 2012 року у справі № 6-176цс12, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій, у порушення ст. ст. 212-215, 315 ЦПК України, не визначились належним чином з характером спірних правовідносин і не з'ясували у достатній мірі, які саме правовідносини виникли між сторонами.

Так, стягуючи з відповідача на користь позивача кошти, передані ОСОБА_9 за розпискою від 30 жовтня 2012 року, суд першої інстанції, керуючись ч. 2 ст. 570 ЦК України, дійшов висновку про те, що вказані кошти є завдатком.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ці кошти є авансом, що не відповідає висновку, до якого дійшов суд першої інстанції.

Крім того, судами не враховано, що згідно з розпискою, складеною 30 жовтня 2012 року, кошти у сумі 50 тис. євро від ОСОБА_6 отримала ОСОБА_9 для передачі ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За умовами ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. При цьому згідно з ч. 1 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, вказана стаття презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.

Суди попередніх інстанцій не перевірили наявності у ОСОБА_9 повноважень на представництво інтересів ОСОБА_7, не з'ясували обставин щодо наділення ОСОБА_9 правом приймати грошові кошти від імені ОСОБА_7, що може вплинути на суб'єктний склад учасників процесу у даній справі. Зробивши висновок про відхилення заперечень відповідача щодо відсутності у ОСОБА_9 повноважень, апеляційний суд на відповідні докази не послався.

Суд апеляційної інстанції зробивши висновок про недоведення укладення сторонами договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі, який би відповідав за формою і змістом закону, не встановив, у якій саме формі має бути укладений договір і яким має бути його зміст.

Встановлення таких обставин може вплинути на правову природу суми, що передана за розпискою, і на наслідки відповідних дій (чи бездіяльності) сторін.

Крім того, суди не перевірили положення статуту ТОВ СП «Здоров'я», що регулюють відчуження корпоративних прав іншим особам.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд долучив проект плану товарообігу (а.с. 9 т. 2), проте оцінки такому доказу не дав, погодившись із судом першої інстанції, який встановив відсутність у позивача волевиявлення на продаж частки у статутному капіталі саме позивачеві.

Не враховано апеляційним судом і порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо можливості встановлення фактичних даних на підставі пояснень та заперечень сторін і їх представників.

За таких обставин, коли фактичні обставини судами належним чином не встановлені та не перевірені, судові рішення не можна вважати законними і обґрунтованими, тому такі рішення в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану його представником ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова