АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Панченка М.М

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 і представника позивача ОСОБА_6 ОСОБА_5 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6 до ОСОБА_9, Редакції журналу «Кореспондент», Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім Український Медіа Холдинг» про зобов'язання вчинити дії та визнання недостовірною інформації, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_6 до ОСОБА_9, Редакції журналу «Кореспондент», Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім Український Медіа Холдинг» про зобов'язання вчинити дії та визнання недостовірною інформації відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представником позивача ОСОБА_4ОСОБА_2 і представником позивача ОСОБА_6 ОСОБА_5 було подано апеляційну скаргу, в якій просили рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року скасувати та увалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовували тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Вважають, що судом першої інстанції було допущено необ'єктивність і однобічність при вирішенні спору, так як враховано лише інтереси відповідачів, як представників засобів масової інформації, а саме: їх право на свободу слова та вільне вираження поглядів і переконань, а той час як право позивачів на повагу до їх гідності, невтручання в особисте життя та захист від розповсюдження недостовірної інформації не було прийнято до уваги. Судом не було застосовано до спірних правовідносин положення статті 32 Конституції України, які є нормами прямої дії і гарантують кожній особі право в судовому порядку вимагати спростування і вилучення поширеної відносно неї недостовірної інформації. Зазначили, що норми Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» покладають на журналістів обов'язок подавати для публікації достовірну та об'єктивну інформацію, в той час як зазначена відповідачами інформація щодо взаємовідносин ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є непідтвердженою, неперевіреною, а тому не може вважатися об'єктивною та достовірною. В порушення положень статей 58, 60, 212 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_6, в якій останній повідомив, що не отримував жодного фінансування або спонсорської винагороди від ОСОБА_3, що в достатній мірі підтверджує неправдивість поширеної відповідачами інформації. Вважають помилковим висновок суду першої інстанції про те, що доказування недостовірності поширеної інформації покладається на позивача, оскільки, за змістом ст. 60 ЦПК України та враховуючи роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», саме відповідач повинен довести достовірність розповсюджених ним відомостей. Зазначили, що повідомлена ОСОБА_9 та опублікована в журналі «Кореспондент» інформація щодо позивачів не може вважатися оціночними судженнями, оскільки такий факт як надання спонсорської допомоги може бути перевіреним та об'єктивно доведеним або спростованим, що нехарактерно для оціночних суджень і припущень. Вважають, що суд першої інстанції безпідставно зазначив в рішенні, що у висловлюванні ОСОБА_9 про спонсорські взаємовідносини між позивачами відсутні конкретні посилання на матеріальний чи фінансовий характер взаємодії цих осіб, оскільки таке тлумачення висловлювання відповідача не підкріплене жодними доказами, тобто є припущенням.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 і представник позивача ОСОБА_6 ОСОБА_5 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_9, представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім Український Медіа Холдинг», представник відповідача редакції журналу «Кореспондент» в судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в номері газети «Кореспондент» ІНФОРМАЦІЯ_1 було опубліковано статтю журналіста ОСОБА_12 «ІНФОРМАЦІЯ_2», в якій, крім іншого, із посиланням на думку головного редактора місцевої запорізької газети «Суббота +» ОСОБА_13, повідомлено інформацію про взаємовідносини позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

Так, в статті було зазначено, що «ОСОБА_3 спонсирует еще одного кандидата в меры - экс - гаишника ОСОБА_14, а также местных радикалов ОСОБА_15».

Як вбачається з наявної в матеріалах справи нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 від 09 вересня 2015 року, останній повідомляє, що ніякого фінансування чи спонсорської допомоги, в жодній формі, зокрема і з метою забезпечення участі в місцевих виборах в місті Запоріжжі, ОСОБА_6 від ОСОБА_3 не отримував.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_9, Редакції журналу «Кореспондент», Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім Український Медіа Холдинг» про визнання недостовірною інформації та зобов'язання вчинити дії, позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_6 посилалися на те, що викладена в номері газети «Кореспондент» ІНФОРМАЦІЯ_1 інформація щодо характеру взаємовідносин позивачів не підкріплена жодними фактами, є безпідставною і відповідає дійсності, шкодить діловій репутації і принижує честь і гідністьОСОБА_3, оскільки створює помилкове асоціювання його імені із певними політичними силами, а також може зашкодити інтересам ОСОБА_6, а саме бути використаною в негативній піар-компанії проти нього, як кандидата в мери.

Відмовляючи ОСОБА_3 і ОСОБА_6 в задоволенні їх позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що викладена в статті інформація є оціночним судженням і суб'єктивною думкою ОСОБА_9, що вбачається з контексту статті, а тому, за змістом ЦК України, Закону України «Про інформацію», не підлягає спростуванню. Крім того, позивачі є публічними особами, а тому межа допустимого публічного обговорення їх діяльності є ширшою, ніж пересічних осіб.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наданим сторонами та дослідженим в судовому засіданні доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановила, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

За правилом ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно частини 2 цієї статті, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, роз'яснено, що, відповідно до статті 277 ЦК, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням

суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Так, як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Лінгенс проти Австрії», слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих

засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи

непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в статті журналіста ОСОБА_12 «ІНФОРМАЦІЯ_2», яка була надрукована в номері газети «Кореспондент» ІНФОРМАЦІЯ_1, надається оцінка характеру взаємовідносин, які склалися між ОСОБА_3 та кандидатом в мери міста Запоріжжя ОСОБА_6, із посланням на слова іншої особи - головного редактора місцевої запорізької газети «Суббота +» ОСОБА_13.

При цьому в статті прямо вказано, що викладена інформація щодо стосунків вищезазначених осіб є думкою ОСОБА_13.

Жодних посилань на конкретні факти, події чи обставини, з яких виплаває можливий взаємозв'язок ОСОБА_3 та ОСОБА_6, наведені в статті відомості не містять.

За таких обставин, враховуючи стиль викладення оспорюваної інформації, а саме пряме зазначення про те, що дана інформація наводиться як така, що є особистою думкою певної особи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» не було зазначено фактичних тверджень про реально існуючі події, які б свідчили про наявність між позивачами спонсорських взаємовідносин, а тому вказану інформацію необхідно вважати суб'єктивним оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню в порядку ст. 277 ЦК України.

Крім того, при вирішенні питання щодо захисту честі та гідності, недоторканності ділової репутації, варто також враховувати, що межа допустимої критики, оцінки та уваги до вчинків і слів публічної особи, є значно ширшою, в порівнянні з пересічною особою.

Позивач ОСОБА_6 є публічною особою, оскільки був кандидатом на зайняття посади міського голови міста Запоріжжя, тобто претендував на високу керівну посаду в органі місцевого самоврядування міста обласного значення.

Позивач ОСОБА_3 є відомою особою в галузі економіки, як власник заводу ТМ «Хортиця», а тому може вважатися особою, яка відіграє вагому роль в суспільному житті країни в економічній та підприємницькій сфері.

В пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, судам роз'яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки,

мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Таким чином, ОСОБА_6, як публічна особа, користується підвищеною увагою суспільства щодо своїх дій, слів та вчинків, та повинен усвідомлювати, що претендуючи на зайняття високої керівної посади, за своїм власним рішенням погодився бути об'єктом як публічного обговорювання, так і можливої різкої критики при оцінці його діяльності.ОСОБА_3, як відомий бізнесмен та особа, що відіграє певну значиму роль в економічній сфері життя країни, також користується підвищеною увагою суспільства та може бути об'єктом публічного обговорювання.

Враховуючи вказане, оскільки позивачі вважаються публічними особами, так як ОСОБА_6 виступав як кандидат на зайняття високої керівної посади регіонального рівня, що обґрунтовано викликає підвищену увагу суспільства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що межа допустимої критики та висловлювань щодо вказаних осіб є ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи, на що вірно послався суд першої інстанції та правильно відмовив в задоволенні вимог про спростування викладеної в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» інформації як такої, що порушує особисті немайнові права позивачів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при вирішенні спору не застосував положення статті 32 Конституції України, які є нормами прямої дії і гарантують кожному судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію та вимагати її вилучення, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, так як позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_6 не були позбавлені права звернутися за судовим захистом, належним чином таке право реалізували, проте за результатами судового розгляду спору суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки інформація, яку просять спростувати позивачі, не підлягає спростуванню як оціночне судження.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом не було забезпечено дотримання балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, вільне вираження поглядів і переконань, та правом на повагу до людської гідності, невтручання в особисте життя і забезпечення судового захисту права на спростування недостовірної інформації, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» судом зазначено, що у кожному конкретному випадку суд повинен об'єктивно оцінювати інтереси як особи, щодо якої було розповсюджено інформацію, так і інтереси суспільства щодо можливості бути обізнаними щодо наявності такої інформації. І саме встановлення пріоритетності одних інтересів над іншими й береться судом до уваги під час постановлення рішення.

Як зазначається в Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, обіймаючи публічні посади та здійснюючи публічну діяльність, особа за своїм власним рішенням погоджується бути об'єктом широкого публічного політичного обговорювання.

При цьому, право суспільства бути обізнаним про інформацію, що стосується оцінки дій публічної фігури, яка претендує на високу посаду в державі, пов'язану із здійсненням публічної влади, не може бути обмеженим.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Де Хаес і Гійселс проти Більгії» судом зазначено, що на пресі лежить обов'язок повідомити про інформацію та ідеї, які викликають суспільний інтерес. Її завдання повідомити таку інформацію і ідеї відповідає праву суспільства бути обізнаними про них.

За таких обставин, вбачається, що інформація, яка стосується діяльності та взаємовідносин між собою публічних осіб, тобто викликає в суспільства підвищений інтерес, може бути вільно висвітлена засобами масової інформації, оскільки забезпечує право суспільства на обізнаність та проінформованість.

Таким чином, повідомлення в засобах масової інформації відомостей, які стосуються кандидата на зайняття посади міського голови ОСОБА_6, відповідає меті здійснення діяльності преси та співвідноситься з правом суспільства бути обізнаними про можливе коло спілкування позивача як особи, що претендує на заняття керівної посади.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги в якості доказу нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_6, в якій останній повідомив, що жодного фінансування чи спонсорства від ОСОБА_3 він не отримував, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вбачається з оскаржуваного рішення, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог є встановлення судом того факту, що оспорювана інформація є оціночними судженнями, які, в силу ст. 30 Закону України «Про інформацію», не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідачами не було доведено, що викладена в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» інформація є оціночними судженнями, не відповідають встановленим судом обставинам справи та дослідженим доказам, з огляду на наступне.

Як зазначено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Стаття 30 Закону України «Про інформацію» встановлює, що до оціночних суджень, за винятком наклепу, відносяться висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер

використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

У справі «Обершлік проти Австрії» Європейський суд з прав людини наголосив, що необхідно розділяти твердження про факти та оціночні судження. В той час як існування фактів можна продемонструвати, достовірність оціночних суджень доказуванню не підлягає. Вимогу довести правдивість оціночних суджень неможливо виконати і така вимога є посяганням на саму свободу мати власну думку, яка є однією із основних складових права на свободу вираження поглядів, гарантованого в статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, вбачається, що з'ясування характеру певної інформації як такої, що містить фактичні твердження чи оціночні судження, покладається на суд, а не на особу, яка таку інформацію повідомила.

Так як суд першої інстанції встановив, що оспорювана інформація за своїм характером є оціночним судженням, що вбачається також з її стилістичного забарвлення, зокрема, застосування такого словосполучення як «По мнению», необхідність в окремому доведенні оціночного характеру вказаного висловлювання з боку відповідачів, як про те зазначають апелянти, відсутня.

Безпідставним є посилання апеляційної скарги на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Новая газета» и Бородянский против России» в частині щодо необхідності дотримуватися меж при висловлюванні своїх оціночних суджень, оскільки у цій справі йшла мова про судження, які за своїм змістом містили завуальоване звинувачення публічної особи в участі у вчиненні шахрайських дій, спрямованих на заволодіння чужими грошовими коштами, а тому, Європейський суд з прав людини наголосив, що, за відсутності фактичного підґрунтя, необхідно дотримуватися межі допустимості оціночних суджень, оскільки повідомлена інформація вказувала на причетність особи до вчинення правопорушення та ганьбила його репутацію.

Разом з тим, у даній справі відповідачами не було розповсюджено інформацію, яка за своїм змістом містила будь-які обвинувачення позивачів ОСОБА_3 і ОСОБА_6 у незаконних чи негідних діях, які можуть негативно вплинути на їх репутацію в суспільстві, тобто, обставини у двох справах не є подібними.

Так, як вказано в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Разом з тим, за своїм змістом викладена в статті газети «Кореспондент» інформація не містить відомостей, що можна розцінити як такі, що порушують особисті немайнові права позивачів, а саме порочать їх гідність, честь чи ділову репутацію, так як дана інформація не містить ніяких даних щодо особистих характеристик цих осіб чи їх професійних і ділових якостей.

За таких обставин, враховуючи принципову відмінність характеру висловлювань, які оспорюються у цій справі та оспорювалися у справі «Новая газета» и Бородянский против России», колегія суддів вважає, що відсутні підстави стверджувати про надмірність оціночного судження ОСОБА_9, наведеного в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив в задоволенні вимоги про заборону відповідачам ОСОБА_9, Редакції журналу «Кореспондент», Товариству з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім Український Медіа Холдинг» поширювати оспорювану інформацію в будь-якій формі будь-яким чином, оскільки такий спосіб захисту як зобов'язання припинити дію, яка порушує право, прямо передбачений ст. 16 та ст. 278 ЦК України, правильність висновків суду першої інстанції не спростосвують, так як, за містом даних статей, забороні підлягає розповсюдження інформації, яка порушує особисті майнові права особи, в той час як у даній справі не було встановлено, що оспорювана інформація є такою, що порушує особисті майнові права позивачів ОСОБА_3 і ОСОБА_6.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 і представника позивача ОСОБА_6ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3ОСОБА_2 і представника позивача ОСОБА_6 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: