Справа №487/5771/15-ц 23.02.2017 23.02.2017 23.02.2017
Провадження №22-ц/784/476/17
Головуючий у першій інстанції-Нікітін Д.Г.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю начальника Заводського ВДВС - Романчука С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2016 року

у справі за поданням

заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Заводський ВДВС)

про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України

ОСОБА_2

У С Т А Н О В И Л А:

13 грудня 2016 року заступник начальника Заводського ВДВС, діючи як державний виконавець, звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_2, посилаючись на те, що останній є боржником у зведеному виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчих листів, виданих 22 жовтня 2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва та 29 серпня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва. Загальний розмір заборгованості за виконавчими документами складає 2 047 870, 44 грн. Боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання обов'язку, покладеного на нього судовими рішеннями, що відповідно до статті 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» є підставою встановлення обмежень.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2016 року у задоволенні подання відмовлено.

В апеляційній скарзі держаний виконавець просив ухвалу скасувати та задовольнити подання, посилаючись на невірну оцінку судом наданих доказів, безпідставну відмову у задоволенні подання та невірне застосування норм виконавчого законодавства.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець не довів наявність у боржника паспорту для виїзд за кордон, ухилення від виконання зобов'язань та намір покинути країну.

Проте не з усіма підставами відмови у задоволенні подання можна погодитись.

Так, порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі -Закон).

Положеннями статті 6 Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Відповідно до статті 377-1 ЦПК України та пункту 19 частини 3 статті 18 Закону «Про виконавче провадження» в редакції від 5 жовтня 2016 року такі питання вирішуються судом за поданням державного виконавця.

За змістом зазначених норм підставою встановлення обмеження є доведеність факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, встановлених судовим рішенням.

Оскільки поняття «ухилення» законодавчо не визначено та має оціночний характер, судова практика вважає ухиленням з об'єктивної сторони діяння або бездіяльність боржника, які полягають в навмисному чи іншому свідомому невиконанні обов'язку (Верховний Суд України. Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України).

На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Таких підстав для встановлення обмежень як доведеність наміру виїхати за кордон, а тим більш наявність закордонного паспорту, діюче законодавство не передбачає.

Форма та зміст подання державного виконавця має відповідати вимогам розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, в редакції від 5 жовтня 2016 року (далі - Інструкція), зокрема подання має містити обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду виконавець повідомляє боржника.

Отже, відповідно до частини 2 статті 10 ЦПК наявність обставин, за яких може бути встановлено обмеження, в тому числі і наявність умислу боржника на ухилення від виконання зобов'язань, покладається на суб'єкта подання - державного виконавця. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Сам факт наявності невиконаних зобов'язань не може бути достатньою підставою для встановлення обмеження у виїзді за межі України.

З матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 2015 року Заводським ВДВС відкрито виконавчі провадження № 49341272 та № 49341183 за виконавчими листами, виданими Заводським районним судом м. Миколаєва 22 жовтня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 506 494, 50 грн. та 3 654, 50 грн. (а.с. 5,6,8,9).

22 серпня 2016 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим Дніпровським районним судом м. Києва 29 серпня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 1 527 496, 92 грн. та 15 674, 97 грн. (а.с. 4,7).

Виконавчі провадження об'єднано у зведене виконавче провадження.

Обґрунтовуючи необхідність встановлення обмежень у праві виїзду ОСОБА_2 за межі України, державний виконавець посилався на ухилення боржника від явки до Заводського ВДВС на виклики від 21 березня 2016 року та 13 травня 2016 року та від виконання вимог державного виконавця надати належний йому транспортний засіб для проведення арешту та опису від 30 червня 2016 року та 17 жовтня 2016 року (а.с.12,14).

На підтвердження цих обставин державним виконавцем надано лише копії листів, які надіслано на різні адреси боржника - АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 (а.с. 10,12,14) та акти державного виконавця про невиконання цих вимог боржником (а.с. 11,13, 18).

Проте у матеріалах справи відсутні докази виклику ОСОБА_2 21 березня 2016 року. Не перевірив суд і факти направлення та отримання боржником виклику від 13 травня 2016 року.

Крім того, 24 жовтня 2016 року боржник повідомив державного виконавця про місце знаходження транспортного засобу та тимчасову неможливість надання його для опису до 1 листопада 2016 року (а.с.16).

Але матеріали справи не містять жодних відомостей, які би свідчили про вчинення державним виконавцем з 2 листопада 2016 року виконавчих дій відповідно до наданих йому повноважень за статтею 18 Закону «Про виконавче провадження», а також про свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення з цього часу за умови реальної можливості його виконання.

Не досліджено судом та не дана оцінка іншим можливим ознакам ухилення боржника від виконання рішення, а не тільки ухиленню від надання транспортного засобу для опису.

Не перевірено факт надіслання боржникові 6 грудня 2016 року повідомлення про внесення подання щодо встановлення обмежень.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції послався на недоведеність обставин (наявність закордонного паспорту, намір боржника виїхати за кордон), з якими Закон та норми процесуального і виконавчого законодавства не пов'язують встановлення обмежень, а також дійшов передчасного висновку про недоведеність ухилення від виконання судового рішення без належного дослідження всіх обставин, в тому числі і матеріалів зведеного виконавчого провадження.

Скорочені строки розгляду подання (частина 2 статті 153 ЦПК) не позбавляє суд обов'язку повно та всебічно дослідити обставини справи та дати оцінку обставинам, на які посилається заявник, враховуючи обмеження гарантованої Конституцією України свободи пересування та права вільно залишати територію України.

Оскільки суд першої інстанції належно не обґрунтував відмову у задоволенні подання та порушив порядок, встановлений для його вирішення, ухвала суду підлягає скасуванню з передачею справи на повторний розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 312,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Заводського відділу держаної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2016 року скасувати, а подання державного виконавця передати на розгляд до того ж суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська