АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/1654/2017 Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником за довіреністю ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полімагніт» про стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та за затримку розрахунку при звільненні, та за об»єднаним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полімагніт» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про стягнення з ТОВ «ПОЛІМАГНІТ» 526608 грн. вихідної допомоги при звільненні, 186909,03 грн. компенсації за невикористану відпустку та 877680 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Вимоги обґрунтовує тим, що з 30 листопада 2006 року обіймав посаду генерального директора ТОВ «ПОЛІМАГНІТ». У вересні 2015 року йому стало відомо, що з 01 вересня 2015 року керівником товариства є інша особа, про що внесено запис до ЄДРЮФОПтаГФ.

На думку ОСОБА_2, його звільнено на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України. Проте, при звільненні не були виплачені вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, у зв»язку із чим він також просить стягнути середній заробіток за час затримки цих виплат.

Окрім того, в листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, уточненим в ході розгляду справи, про поновлення на посаді генерального директора товариства та стягнення 877680 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначений позов ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 22 лютого 2016 року об»єднаний в одне провадження із позовом про стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та за затримку розрахунку при звільненні.

Вимоги за цим позовом обґрунтовує тим, що звільнення відбулось на підставі рішення зборів учасників товариства від 31 серпня 2015 року. ОСОБА_2 зазначає про відсутність будь-яких підстав для його звільнення, будь-яких розпорядчих документів не отримував.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 20 жовтня 2016 року у задоволенні позовів відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та задовольнити вимоги за обома позовами.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд не обґрунтовано не взяв до уваги надану позивачем інформацію про розмір його заробітної плати, оскільки відповідачем не надано доказів протилежного змісту. Зазначає, що подання двох позовів, які є взаємовиключними, обумовлено необізнаністю про підстави звільнення.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, посилаючись на викладені в ній обставини.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на безпідставність позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи убачається, що з 30 листопада 2006 року ОСОБА_2 обіймав посаду генерального директора ТОВ «ПОЛІМАГНІТ».

Відповідно до даних протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ПОЛІМАГНІТ» №2/2015 від 31 серпня 2015 року зборами учасниками прийнято рішення про звільнення ОСОБА_2 з посади генерального директора з 31 серпня 2015 року без зазначення підстав та призначено на цю посаду ОСОБА_4 (а.с. 82-84).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за виключенням факту перебування ОСОБА_2 на посаді генерального директора, жодних інших фактів сторони не визнають, доводи позивача мають взаємовиключний характер, при цьому, установити підстави звільнення, зокрема на підставі п.5 ч.1 ст.41 (за твердженням позивача) чи на підставі п.1 ч.1 ст.41 (за твердженням відповідача) КЗпП України, виявилося неможливим.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на таке.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

За змістом ч.1 ст.4 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою діяльністю діє на підставі статуту.

Згідно з п.8.1 Статуту ТОВ «ПОЛІМАГНІТ» керівництво повсякденною господарською діяльністю товариства, а також виконання рішень зборів учасників здійснює дирекція, призначена зборами учасників. Дирекція може складатися з одного або більше членів, серед яких є генеральний директор, який призначається зборами учасників. Члени дирекції можуть бути відкликані тільки за рішенням зборів учасників.

Відповідно до п.8.3 Статуту генеральний директор діє на підставі Статуту, його посадової інструкції та внутрішніх документів товариства, усі з яких затверджуються зборами учасників. Крім того, товариство укладає з генеральним директором трудовий контракт, в якому визначається компетенція, права та обов'язки, відповідальність, питання оплати праці та звільнення з посади генерального директора, а також інші питання згідно з чинним трудовим законодавством.

Статут є документом, який визначає умови діяльності суб»єкта господарювання. Відповідно до положення статуту, визначено, що генеральний директор здійснює свою трудову діяльність на підставі контракту, який визначає умови припинення такої трудової діяльності.

З матеріалів справи також убачається, що 01 липня 2010 року укладено Трудовий договір між Приватною компанією «Эй Эм Ти энд Си ГРУП» (роботодавцем), з однієї сторони, та ОСОБА_2, робітником, з іншої сторони, яким врегульовано трудові відносини між сторонами та згідно умов якого ОСОБА_2 приймається на посаду Генерального директора ТОВ «ПОЛІМАГНІТ».

Відтак, Приватна компанія «Эй Эм Ти энд Си ГРУП» є суб»єктом спірного матеріального правовідношення, проте участі у справі не приймала та питання про залучення цієї особи як співвідповідача судом першої інстанції не вирішувалось.

Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, апеляційний суд не має повноважень для вирішення питання щодо зміни суб»єктного складу учасників процесу.

З огляду на наведене, оскільки судом першої інстанції вирішено справу за неповним суб»єктним складом сторін, не залучено всіх осіб, які мають відповідати при вирішенні питання про наявність або відсутність порушення трудових прав позивача, в задоволенні позовних вимог слід відмовити з цих підстав.

Ураховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних, проте невірно зазначив правове обґрунтування підстав для ухвалення такого рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміні рішення суду в частині правового обґрунтування висновків суду.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником за довіреністю ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 20 жовтня 2016 року змінити в частині правового обґрунтування висновків суду.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В.Болотов