Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Григоренка М.П., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору №92К-08 від 25.02.2008 року недійсним в зв'язку з укладенням його під впливом обману з боку банку та застосування наслідків недійсності кредитного договору №92К-08 від 25.02.2008 року,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ "Брокбізнесбанк", в якому просив визнати недійсним кредитний договір №92 К-08 від 25.02.2008 року та зобов'язати відповідача зарахувати в рахунок повернення коштів за кредитним договором №92 К-08 від 25.02.2008 року безпідставно отримані від нього кошти у виді комісії в сумі 7544,7 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що підставами для визнання недійсним укладеного у лютому 2008 року кредитного договору є невідповідність його змісту вимогам ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ст.230 ЦК України що полягає в ненаданні йому відповідачем у повному обсязі інформації про умови кредитування, крім того, вказував про те, що умова кредитного договору щодо сплати ним одноразової комісії за відкриття та ведення кредитного рахунку у розмрі 1,8% від суми кредиту є несправедливою, у спірному договорі відсутні умови щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, розміру процентів, порядку їх сплати за умови відсутності в додатку до договору з графіком погашення кредиту, сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних його умов, зокрема ціни, чим позичальника умисно введено в оману та з використанням нечесної підприємницької практики.

В ході судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги і просив визнати порушеним його право як споживача фінансових послуг, визнати недійсним кредитний договір № 92 К-08 від 25.02.2008 року в звязку з укладенням його під впливом обману з боку банку, зобовязати відповідача зарахувати в рахунок повернення коштів за кредитним договором № 92 К-08 від 25.02.2008 року безпідставно отримані від нього кошти у виді комісії в сумі 7544,7 грн. та зобовязати відповідача повернути йому в натурі все те, що було отримано від нього на отримання та виконання кредитного договору № 92К-08 від 25.02.2008 р.

Справа судами розглядалась не одноразово.

Останім рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 до ПАТ "Брокбізнесбанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору № 92 К- 08 від 25.02.2008 року недійсним в звязку з укладенням його під впливом обману з боку банку та застосування наслідків недійсності кредитного договору № 92К-08 від 25.02.2008 року задоволено частково.

Визнано порушеним право ОСОБА_1, як споживача фінансових послуг.

Визнано недійсним кредитний договір № 92 К-08 від 25.02.2008 року, укладений між ПАТ "Брокбізнесбанк" та ОСОБА_1 в звязку з укладенням його під впливом обману з боку банку.

Зобов'язано ОСОБА_1 повернути ПАТ "Брокбізнесбанк" кошти в сумі 419550 грн., отримані за кредитним договором №92 К-08 від 25.02.2008 року.

Зобов'язано ПАТ "Брокбізнесбанк" зарахувати в рахунок повернення коштів за кредитним договором № 92К-08 від 25.02.2008 року безпідставно отримані від ОСОБА_1 кошти у виді комісії в сумі 7544,7 грн. та 43938,83 грн., сплачених ОСОБА_1, як суми повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, пені та інших нарахувань, а всього 51483,53 грн.

В задоволенні позовних вимог в частині зобовязання відповідача повернути позивачу в натурі все те, що було отримано на оформлення та виконання кредитного договору відмовлено.

Стягнуто з ПАТ "Брокбізнесбанк" на користь держави 243,6 грн. судового збору.

В поданій апеляційній скарзі ПАТ "Брокбізнесбанк" покликається на незаконність вказаного рішення суду в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що оскільки з моменту укладення кредитного договору до моменту звернення із позовом до суду минуло більше 6 років, а позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що він дізнався про порушення своїх прав у 2014 році із засобів масової інформації, то позов подано з пропуском строку позовної давності.

Покликання позивача на ч.4 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів", згідно якої кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону є безпідставними, оскільки вказану норму внесено до ЗУ "Про захист прав споживачів" 22 вересня 2011 року, тобто після укладення оспорюваного кредитного договору.

Звертає увагу, що згідно п. 8.3. кредитного договору №92К-08 від 25 лютого 2008 року позичальник підписанням цього договору підтверджує, що до укладення цього договору він був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України "Про захист прав споживачів" та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Позивачем не заперечувався сам факт підписання кредитного договору, отримання грошових коштів, а тому кредитний договір не міг бути укладений під впливом обману.

Окрім того, відповідно до розрахунку, що міститься в матеріалах справи позивачем під час користування кредитними коштами було здійснено погашення кредиту та відсотків за користування ним, що є підтвердженням прийняття договору шляхом часткового фактичного виконання.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити повністю в задоволенні позовних ОСОБА_1

Позивач у судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, заяв клопотань про відкладення розгляду справи від нього до апеляційного суду не надійшло.

Представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просить її задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи спір та, посилаючись на приписи ст. ст. 11, 18, 19,21 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», ст.230ЦК України, суд першої інстанції, виходив із того, що банк усупереч вказаним нормам матеріального права приховав повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Однак з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 25 лютого 2008 року між ПАТ "Брокбізнесбанк" та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №92К-08, згідно умов якого банк надав позивачу кредит на споживчі цілі в розмірі 419150 грн. на строк з 25.02.2008 року по 15.02.2015 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,5 % річних, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування у розмірі та порядку, які передбачені умовами договору і виконувати інші умови договору.

15 серпня 2008 року між сторонами укладена додаткова угода № 1, згідно якої збільшено величину процентної ставки за кредитним договором з 17,5 % до 20% річних та продовжено строк повернення кредиту до 15.02.2018 року. В додатковій угоді зазначено, що інші умови кредитного договору залишаються без змін.

На забезпечення виконання позичальником взятих за вищевказаним кредитним договором зобов'язань, 25 лютого 2008 року між тим самим банком та ОСОБА_2К укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 218, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку 5-ти кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Кредитний договір, укладений між сторонами містить наступні умови: мету надання кредиту: споживчі цілі (п. 1.1); форми його забезпечення:договір іпотеки та страхування предмету іпотеки (п. 1.3, п.4.2.6); розмір процентів за користування кредитом: 17,5% річних (п. 1.1); суму кредиту: 419 150грн. (п. 1.1), строк, на який надається кредит: по 15.02.2015року (п. 1.1), детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійної винагороди за відкриття рахунку(1,8% від суми кредиту), інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки (п. 1.4, п.2.2, п.2.3 та додаток 1 до договору - графік погашення кредиту); можливість дострокового повернення кредиту та його умови (п. 4.1). Сукупна вартість кредиту за цим договором визначена в Додатку№ 1, який є невід'ємною частиною цього договору. Вартість супутніх послуг на користь третіх осіб визначається внутрішніми положеннями та тарифами третіх осіб, а також розміром зборів та платежів, визначених чинним законодавством обовязковими при наданні цих послуг. Банк не несе відповідальність за зміну сукупної вартості кредиту, якщо вона була спричинена змінами сум платежів на користь третіх осіб. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/365-366) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту(п.2.3).

Пунктом 2.7 спірного договору визначено наступний порядок виконання позичальником своїх зобов'язань у разі несвоєчасного та/чи неповного внесення чергового платежу та/чи іншого платежу за договором: прострочені відсотки за користування кредитом; строкові відсотки за користування кредитними коштами; прострочене тіло кредиту; строкове тіло кредиту; нараховані штрафні санкції; інші витрати банку (а. с. 8).

ОСОБА_1 погодився з такими умовами та підписав кредитний договір, використовував кредитні кошти, з лютого по жовтень 2008року сплачував відсотки за договором та кошти по поверненню тіла кредиту, одноразово сплатив комісію в сумі 7544,70грн.

Згідно п.8.3. кредитного договору № 92 К-08 від 25.02.2008 року позичальник підписанням цього договору підтверджує, що до укладення цього договору він був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України "Про захист прав споживачів" та нормативно-правовими актами Національного банку України.

У п.8.4 договору позивач підтвердив, що до укладання цього договору позичальник був ознайомлений з діючими тарифами банку.

Матеріали справи не містять даних про звернення ОСОБА_1 до ПАТ «Брокбізнесбанк» щодо отримання додаткової інформації, роз'яснення кредитного договору, чи окремих його пунктів, він також не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно із ч. 6 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів" через ненадання йому повної необхідної інформації щодо умов кредитування.

Таким чином у справі встановлено, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив (п. 8.3 кредитного договору), що до підписання цього договору він уже ознайомився з умовами кредитування; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору; на момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що банк не надав йому вичерпних відомостей стосовно розрахунків з оплати послуг третіх осіб та обґрунтування їх вартості, оскільки вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами договору, ця інформація є чіткою і зрозумілою, крім того, сукупна вартість кредиту та реальної процентної ставки із зазначенням сум щомісячних платежів із повернення кредиту, процентів, комісії визначені графіком повернення кредиту - додаток 1 до договору, що є його невід'ємною частиною, а будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання у разі ненадання йому такої інформації.

Покликання позивача на несправедливість та незаконність положення кредитного договору щодо виплати банку одноразової комісії за відкриття та ведення кредитного рахунку є необґрунтованими та спростовуються нормами ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до яких банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Крім того, на момент укладення кредитного договору стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній із 13 січня 2006 року) не передбачала заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні вказаного Закону. В свою чергу споживач звільнявся від сплати кредитодавцю будь-яких зборів, відсотків або інших вартісних елементів кредиту, що не були зазначені у договорі.

Під час укладення кредитного договору позичальник був ознайомлений з усіма його умовами, які передбачали, зокрема, сплату банкові одноразової комісії в розмірі 7544,70грн. за відкриття та ведення кредитного рахунку, та погодився з ними.

Ураховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що відповідач провів переддоговірну роботу із споживачем ОСОБА_1 з порушенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а укладений сторонами договір є недійсним у зв'язку з невідповідністю його вимогам закону, зокрема ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що містить несправедливі для позивача умови, а тому висновок, якого дійшов суд першої інстанції, є необґрунтованим.

Крім цього, права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, які встановлені ч. 7 ст. 15, ст.23 Закону « Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18).

Із матеріалів справи також вбачається, що рішенням Рівненського міського суду від 26 травня 2009року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_1 стягнуто на користь АБ «Брокбізнесбанк» суму заборгованості за кредитним договором та в зустрічному позові ОСОБА_1 про визнання кредитного договору та додаткової угоди з підстав ненадання споживачу необхідної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію відмовлено (а.с.154-156 т.1).

Судом першої інстанції не враховано, що згідно з ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Посилаючись на обман з боку банку, ОСОБА_1 зазначав, що при укладенні спірного кредитного договору йому не було надано повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки за кредитом, вказано в договорі занижені значення показників суттєвих умов договору від дійсних. Фактичні умови договору є відмінними від тих умов кредитного договору, які були погоджені та затверджені позичальником при укладені кредитного договору, тому такий кредитний договір ним не укладався б.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено (а.с. 8-9).

Посилання суду на ненадання позичальнику інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема, щодо ціни, як на підставу визнання договору недійсним, передбачену ч. 1 ст. 230 ЦК України, є помилковим.

Позивачем не зазначено у позовних вимогах та не доведено під час розгляду справи, підстави для визнання недійсними правочинів за ч.1 ст.230 ЦК України, жодних обґрунтувань щодо введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту не наведено, таких доказів не надано, ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитного договору, погодився з ним, власноручно підписав договір та в подальшому його виконував.

Скасовуючи рішення Костопільського районного суду від 13.11.2014року у даній справі, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в своїй ухвалі від 16.12.2015року вказував, що визнаючи кредитний договір недійсним з підстав ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.230 ЦК України, суди двох інстанцій не врахували, що підстави визнання недійсним кредитного договору за вказаними нормами є самостійними. Однак, при новому розгляді справи, суд першої інстанції вказаних висновків суду касаційної інстанції не врахував.

Крім цього, згідно правовової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 вересня 2013року у справі № 6-40цс13 норми ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновок судової економічної експертизи №0886 від 27.06.2004 року, проведений у справі, згідно якого розмір реальної процентної ставки за кредитним договором №92К-08 від 25.02.2008 року та додатком № 1 до цього договору становить 22,71% річних, а фактична сума абсолютного подорожчання кредиту складає 453725,57 грн., що визначається, як сума переплати за процентами, комісійними платежами та іншими додатковими витратами, які несе позичальник за кредитним договором, від моменту отримання кредиту до моменту його погашення. Також, експертом встановлено, що документальне оформлення АБ "Брокбізнесбанк" кредиту за кредитним договором № 92К-08 від 25.02.2008 року, не відповідає вимогам Закону та нормативно правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин. А "Графік погашення кредиту", що викладений в додатку №1 до кредитного договору №92К-08 від 25.02.2008 року, не містить інформації щодо строку і розміру сум повернення нарахованих відсотків за кредитом (а.с.100-119).

Цей висновок експерта не узгоджується з нормами чинного законодавства, умовами укладеного сторонами кредитного договору та іншими матеріалами справи. Реальні значення вартісних показників фінансової послуги не перевищують задекларовані банком. За таких умов, виконання спірного правочину не направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених втрат у боржника. Відсутність у графіку погашення кредиту інформації щодо повернення процентів не є наслідком недійсності кредитного договору, а вся необхідна інформація щодо розміру, порядку, строку сплати відсотків тощо міститься в умовах самого договору.

Позовні вимоги про зарахування в рахунок повернення коштів за кредитним безпідставно отриманих від нього кошти у виді комісії в сумі 7544,7 грн. та зобовязаня відповідача повернути йому в натурі все те, що було отримано від нього на отримання та виконання кредитного договору є похідними вимогами стосовно вимог про визнання кредитного договору недійсним, а оскільки основна вимога задоволенню не підлягає, то й у задоволенні похідних вимог слід відмовити.

Що стосується доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску трьохрічного строку позовної давності та безпідставності позову є суперечливими між собою та взаємовиключними.

Так, заперечуючи проти позову в суді першої інстанції та, оскаржуючи постановлене рішення в справі, відповідач не врахував, що положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права або законного інтересу, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалося чи не оспорювалося, суд відмовляє в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Оскільки апеляційний суд відмовляє у позові за безпідставністю позовних вимог, то питання пропуску строку позовної давності ним не досліджується.

Отже, судом ухвалено рішення через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення в цій частині й ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України передбачено, що у випадку зміни рішення чи ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивач, як споживач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 535,92грн. Даним рішенням у позові відмовлено, а тому ПАТ «Брокбізнесбанк» стягненню підлягає сплачений судовий збір із спеціального фонду Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314,316, 317, 325 ЦПК України, ст.230 ЦК України, ст.ст.11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів

в и р і ш и л а :

Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року скасувати та постановити нове рішення.

ОСОБА_1 в позові до Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору №92К-08 від 25.02.2008 року недійсним в зв'язку з укладенням його під впливом обману з боку банку та застосування наслідків недійсності кредитного договору №92К-08 від 25.02.2008 року відмовити.

Стягнути з УДКСУ у м.Рівному, код 38012714, з розрахункового рахунку № 0002 в ГУ ДКСУ у Рівненській області, , МФО: 833017, код класифікації доходів бюджету: 22030001 на користь Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" 535 (пятсот тридцять пять )грн.92 коп. на відшкодування судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_4

ОСОБА_5