Номер провадження: 22-ц/785/1048/17
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2017 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Кравець Ю.І.

Кононенко Н.А.

при секретарі Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_4 (треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа Криворотенко Людмила Іванівна, ОСОБА_6) про визнання іпотечного договору недійсним, та зняття заборони відчуження майназа апеляційними скаргами представника ОСОБА_7 (в інтересах ОСОБА_3), представника ОСОБА_8 (в інтересах публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»), представника ОСОБА_9 (в інтересах ОСОБА_4) на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2016 року,

встановила:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа Криворотенко Л. І., посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2013 року, залишеним без змін хвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року, було скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2011 року, визнано договір купівлі-продажу від 04 грудня 2008 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 недійним, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, а також на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-21053 д/н НОМЕР_1 1999 року випуску.

Позивач зазначав, що 09 вересня 2011 року в період судового розгляду між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, а ОСОБА_4 в той же день, 09 вересня 2011 року уклала з ПАТ «ВТБ Банк» іпотечний договір, відповідно до умов якого передала в іпотеку банку спірну квартиру.

Стверджував, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2015 року у ОСОБА_4 було витребувано на його користь 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Зазначав, що 08 квітня 2016 року, будучі власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_3, він хотів зареєструвати своє право власності, але в управлінні державної реєстрації головного територіального управління юстиції в Одеській області, куди він з цього приводу звернулася, його повідомили про те, що на квартиру АДРЕСА_2, накладена заборона на її відчуження, оскільки ОСОБА_4 передала вказану квартиру в іпотеку на підставі іпотечного договору від 09 вересня 2011р., укладеного між нею та ПАТ «ВТБ Банк».

Посилаючись на те, що вказаною забороною порушуються його права, як власника ? частини квартири АДРЕСА_2, та у зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 від 04 грудня 2012 року був визнаний недійсним, оскільки останній не мав права відчужувати квартиру на користь відповідачки, так як не був її власником, позивач просив суд визнати іпотечний договір від 09 вересня 2011р., укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4, недійсним.

В судовому засіданні:

- представник позивача, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі (а.с.85);

- представник відповідача ПАТ «ВТБ Банк», позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні, надав раніше письмові заперечення проти позову, в обґрунтування яких зазначала, що на момент укладення іпотечного договору від 09 вересня 2011 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4, та на станом на теперішній час остання є власником квартири АДРЕСА_2, а тому відсутні підстави для визнання зазначеного договору недійсним та скасування заборони предмета іпотеки (а.с. 88, 63-65, 78-80);

- відповідачка ОСОБА_4 та її представник, позовні вимоги не визнали, та просили суд відмовити в їх задоволенні;

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси 07 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_4 (треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа Криворотенко Людмила Іванівна, ОСОБА_6) про визнання іпотечного договору недійсним, та зняття заборони відчуження майна - задоволено частково.

Визнано іпотечний договір від 09 вересня 2011 року, укладений між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 в частині передачі в іпотеку 1/2 частини квартири АДРЕСА_4, загальною площею 44,0 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м. - недійсним.

Вказане рішення суду є підставою для виключення запису про накладення заборони відчуження майна - 1/2 частини квартири АДРЕСА_4, загальною площею 44,0 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м, накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Людмилою Іванівною.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_7 (в інтересах ОСОБА_3)просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2016 року скасувати повністю, ухвалити нове рішення задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_8 (в інтересах публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»)просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2016 року скасувати повністю, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_9.(в інтересах ОСОБА_4)просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2016 року скасувати повністю, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Задовольняючи частково вищевказані позовні вимоги, суд першої інстанції на підставі матеріалів даної справи, ст.ст. 202, 203, 215, 572, 575 ЦК України, Закону України "Про нотаріат", роз яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правильно виходив з наступного.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року, було скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2011року, визнано договір купівлі-продажу від 04 грудня 2008 року квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 недійним, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, а також на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-21053 д/н НОМЕР_1 1999 року випуску (а.с. 07-12,14-15).

Вищевказаним рішенням суду було встановлено, що квартира АДРЕСА_4 була спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_6, оскільки останні з 01 лютого 1993 року по 10 січня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Встановлено, що 04 грудня 2008 року ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу продала квартиру АДРЕСА_1., без згоди ОСОБА_3 (а.с. 07-12).

Згідно ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

09 вересня 2011 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_4 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1

В подальшому право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру було зареєстровано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. за номером запису 2621 в книзі: 786-пр-64, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 24).

09 вересня 2011 року, ОСОБА_4, в свою чергу, уклала іпотечний договір з ПАТ «ВТБ Банк», відповідно до умов якого передала останньому в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 про що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. було вчинено запис про накладення заборони відчуження майна, а саме квартири АДРЕСА_6, загальною площею 44,0 кв.м., за реєстраційним номером обтяження 11591625 (а.с. 27-31, 24-25).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2015 року від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було витребувано 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею 18,2 кв.м. (а.с. 16-19,20-22).

Відповідно до рішення управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції в Одеській області від 08 квітня 2016року, позивачу ОСОБА_3, було відмовлено у державній реєстрації його права власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири, що належить йому на праві власності, оскільки реєстр містить запис про заборону на відчуження вказаної квартири на підставі іпотечного договору від 09 вересня 2011р., укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 (а.с.23).

Отже, відчуження квартири АДРЕСА_3 та передача її в іпотеку банку здійснювалося з порушенням права власності та інтересів ОСОБА_3

Оскільки, на момент укладення договору іпотеки від 09 вересня 2011 року на підставі якого спірна квартира була передана в іпотеку ПАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_4 не набула право власності на 1/2 частину спірної квартири, то вона не мала права розпоряджатися нею та не мала права укладати договір іпотеки.

Власниками спірної квартири станом на 04 грудня 2008 року були ОСОБА_3 та ОСОБА_6, проте остання, без відома другого з подружжя продала зазначену квартиру ОСОБА_10, який продав зазначену квартиру відповідачці ОСОБА_4, а остання передала її в іпотеку банку.

Іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зазначеним вище судовими рішеннями було встановлено, що квартира АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, вибула з його володіння не з його волі, а в результаті незаконних дій його колишньої дружини, ОСОБА_6 (а.с. 16-19, 20-22).

Тобто, іпотечний договір від 09 вересня 2011 року на підставі якого ОСОБА_4 передала в іпотеку ПАТ «ВТБ Банк» квартиру АДРЕСА_3, було укладено на підставі незаконних правовстановлюючих документів.

Позивач ОСОБА_3, як власник 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 договір іпотеки своєї частини квартири не укладав, згоди на його укладення і передачу квартири в іпотеку не надавав.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що між сторонами на підставі зазначених вище правочинів виникли зобов'язальні відносини, отже належним способом захисту, є зобов'язальний - визнання цього правочину недійсними.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Тобто, особа має право використати такий спосіб захисту, як визнання за ним права власності на майно, яке було відчужено третіми особами за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

На підставі вищевикладеного, районний суд правомірно вказав, хоча позивач не був стороною при укладенні іпотечного договору, на підставі якого квартира АДРЕСА_3, 1/2 частина якої належала йому на праві власності була передана в іпотеку особою, яка не мала на це права, то він має право просити суд визнати іпотечний договір від 09 вересня 2011 року, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4, в частині передачі в іпотеку ? частини зазначеної вище квартири недійсним, а також скасувати запис про накладення заборони на відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 .

Таким чином, у суду були наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа Криворотенко Л. І., ОСОБА_6 про визнання іпотечного договору недійсним, та зняття заборони відчуження майна, в межах захисту права власності позивача на належну йому 1/2 частину зазначеної квартири.

Районний суд вірно відмовив в задоволенні позовних вимог щодо скасування заборони відчуження зазначеного в договору майна, а саме квартири, АДРЕСА_1, загальною площею 44,0 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м, накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І., оскільки одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Отже, рішення суду про визнання іпотечного договору недійсним є підставою для зняття нотаріусом заборони щодо відчуження нерухомого майна.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що представники ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9не довели ті обставини, на які вони посилались як на підстави своїх вимог та заперечень щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_7 (в інтересах ОСОБА_3), представника ОСОБА_8 (в інтересах публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»), представника ОСОБА_9 (в інтересах ОСОБА_4) - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_4 (треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа Криворотенко Людмила Іванівна, ОСОБА_6) про визнання іпотечного договору недійсним, та зняття заборони відчуження майна- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду

Одеської області С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

Ю.І. Кравець