Справа № 204/5596/16-ц
Провадження № 2/204/170/17
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Онбиш А.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_2,

за участю представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відновлення особистих немайнових прав та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив зобовязати ОСОБА_4 поновити порушені ним особисті немайнові права ОСОБА_1 шляхом публічного вибачення; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування завданої моральної шкоди 20000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовної заяви, позивач вказав на те, що 16 лютого 2016 року він знаходився за адресою: АДРЕСА_1. Разом з ним у квартирі знаходилась бабуся його дружини ОСОБА_5, яка не могла вільно пересуватись по квартирі через перелом ноги. Зайшовши до ОСОБА_5 в кімнату, позивач побачив, що вона померла. Посилався на те, що згодом батьки його дружини - ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їх син ОСОБА_4 ввійшли до квартири та почали ображати позивача нецензурними словами, звинувачуючи в смерті ОСОБА_5, а відповідач ще й наніс йому кулаком правої руки два удари в район щелепи. Позивач зазначив, що вищезазначені особи не випускали його з квартири, утримуючи силою та погрожуючи фізичною розправою. Через деякий час на виклик батьків його дружини приїхав поліцейський патруль. Однак, всі прохання позивача відреагувати на протиправні дії відповідача відносно нього співробітниками поліції були залишені без уваги. Тільки після повернення дружини позивача, йому вдалось покинути квартиру. Одразу після цього він звернувся до міської лікарні №16 за медичною допомогою. Вважає, що своїми протиправними діями відповідач порушив його особисті немайнові права, а саме: право на свободу та особисту недоторканість, право на повагу до гідності та честі, право на свободу пересування, у звязку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом.

У судовому засіданні позивач, його представник, кожний окремо, позовну заяву підтримали, просили її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, посилаючись на те, що визначаючи розмір моральної шкоди заподіяної внаслідок правопорушення, не достатньо лише зробити посилання на переживання, дискомфорт тощо, а перш за все, необхідно було збирати докази, які б обєктивно, а не надумано підтверджували її наявність та розмір. Позивач не довів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, тому, вважає, що законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 немає, у звязку з чим, просив суд відмовити у позові у повному обсязі.

Вислухавши позивача та його представника, заперечення представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до розяснень, викладених в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Таким чином, суд вважає, що надані позивачем на підтвердження своїх вимог документи, а саме, висновок спеціаліста судово-медичного експерта №737 від 24.02.2016 року (арк.с.9-10), лист начальника Жовтневого відділення поліції ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області (арк.с.11), не є належними доказами та не дають підстав для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин.

На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 зазначив лише перелік обставин, які, на його думку, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди, однак позивачем не надано будь-яких доказів у розумінні ст.ст.59, 60 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру моральної шкоди.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації не передбачено (п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки у задоволені позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 23, 280, 1167, 1168 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відновлення особистих немайнових прав та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.В.Токар