Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участі секретаря Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом про надання їй дозволу на оформлення всіх необхідних документів для тимчасового виїзду неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до Сполучених Штатів Америки в період з 20.12.2016 року по 25.08.2017 року в супроводі матері та надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Сполучених Штатів Америки у вказаний період без згоди і супроводу батька доньки ОСОБА_2

Заявлені вимоги мотивує тим, що вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок та оздоровлення дочці в іноземних країнах за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, культурного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків, а тому вона має намір вивезти дитину на відпочинок у Сполучені Штати Америки, для чого вона неодноразово зверталася в письмовій формі до відповідача з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до США в період з 20.12.2016 року по 25.08.2017 року в супроводі матері.

Проте відповідач не надає вищевказаної нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон. Вона бере на себе всю відповідальність за дитину та її безпеку під час поїздки за кордон та зобов'язується забезпечити повернення доньки в Україну, а сам виїзд не пов'язаний із виїздом дитини на постійне місце проживання або на довготривале перебування за кордоном України з інших причин.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав заявлені вимоги та викладені у позові обставини.

Відповідач та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, пояснили, що задоволення позову суперечитиме визначеній законом рівності батьківських прав щодо виховання дитини та порушуватиме права дитини.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, її батьками є сторони по справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 6).

Законодавчо виїзд неповнолітньої дитини за кордон України передбачений, зокрема, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 зі змінами, якими визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; у числі іншого можливий також за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-ти річного віку без згоди та супроводу другого з батьків.

З пояснень представника позивача, відповідач дозвіл на виїзд доньки за кордон не надає, при цьому суду надано два листи адресовані позивачем відповідачу з проханням надати згоду на виїзд дитини за кордон (а.с. 7, 9).

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що на листи позивача він надавав письмові відповіді, він не заперечує проти виїзду дитини за кордон, проте йому невідомо де саме там буде знаходитися донька, у якому оточенні, умови її проживання, за чий рахунок організовується поїздка, незрозумілі терміни виїзду, оскільки неприпустимо, щоб така подорож відбувалася під час навчального року, що буде порушенням прав доньки на навчання, він також на протязі останнього часу не має інформації про стан здоров'я доньки, так як у листах йшлося про оздоровлення дитини, тому він також готовий взяти на себе у повному обсязі піклування про здоров'я доньки, для надання дозволу йому необхідно з'ясувати безпосередньо у доньки чи бажає вона їхати за кордон, тому для обговорення питань подорожі дитини до США та з інших питань він намагався вирішити з позивачем, про що також повідомляв її представника, однак від спілкування з ним позивач уникає, зв'язку з нею не має. Влітку 2016 року йому телефонував наречений позивача, який є громадянином США, та повідомляв, що він хоче вивезти ОСОБА_1 з дитиною в США. Він намагався зуcтрітися для отримання письмових гарантій, що дитина повернеться в Україну, або при залишенні проживати доньки в США відповідних домовленостей про зуcтрічі дитини з батьком, однак така зуcтріч не відбулася, тому він має побоювання, що позивач має намір вивезти доньку з метою еміграції та недопущення подальшого спілкування його з дитиною.

Відповідно ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в

межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За вищевикладених обставин, враховуючи пояснення сторін та надані суду докази, суд вважає, що виїзд дитини за кордон лише за розсудом матері без дозволу батька порушуватиме права відповідача та суперечитиме інтересам дитини, тому вимоги про це задоволенню не підлягають.

Також слід зазначити, що батько дитини не заперечує проти надання дозволу на виїзд доньки за кордон, у підтвердження чого суду надані письмові відповіді відповідача на листи позивача, при цьому позивач не надає батьку дитини інформації стосовно конкретного місця поїздки, умов проживання дитини та часу такого перебування за межами України.

Отже позов не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, тому у його задоволенні слід відмовити.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 141, 155 СК України, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 зі змінами, ст. ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 131, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя