Провадження № 2/127/431/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.07.2016 року у цивільній справі №127/13586/16-ц у прийняті заяви КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, суми втрат від інфляційних процесів та 3% річних від суми основного боргу відмовлено на підставі п.2 ч.3 ст.100, ст.ст.209, 210 ЦПК України та розяснено позивачу, що дані вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо предявлення позову.

Позивач є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Помешкання, яке знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Р. Скалецького, 25/27, де проживає відповідач, забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються позивачем. Однак, позивач терпить збитки у звязку з відмовою відповідача розраховуватись за надані послуги, в результаті чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем з листопада 2014 року по листопад 2016 року у розмірі 11 247,16 грн., що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав частково, в частині стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання у розмірі 7 700 грн., в іншій частині задоволення позову просив відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно Витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду КП ОЦ Житлово-комунального господарства м. Вінниці станом на 30.09.2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, як власник, з 23.03.2016 року; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, як син власника, з 05.09.2016 року; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, як син власника, з 05.09.2016 року. Також, з вказаного витягу вбачається, що попередній власник ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, була зареєстрована у вказаній житловій квартирі з 01.10.2003 року та вибула 26.06.2015 року у звязку зі смертю, що також підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №321494, виданим В ДРАЦС РС Вінницького МУЮ у Вінницькій області 08.06.2015 року.

З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що з колишнім власником вищезазначеної житлової квартири ОСОБА_5 не було укладено письмового договору про надання житлово-комунальних послуг. В той час, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 07.09.2016 року було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №01130027.

У відповідності до системного аналізу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальну послугу. Таким чином, споживачем житлово-комунальних послуг є як власник, так і наймач житла, а також всі, хто отримує ці послуги, проживаючи у конкретному приміщенні.

Отже, з огляду на вищенаведене, попередній власник ОСОБА_5 була, а наразі відповідач ОСОБА_2 є споживачем житлово-комунальних послуг.

Натомість, позивач є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до Правил надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Помешкання, яке знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Р. Скалецького, 25/27, забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються позивачем.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та сплачувати дані послуги у строки, встановлені договором або законом.

Однак, незважаючи на те, що між колишнім власником та позивачем не було укладено письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, суд вважає, що між ними склались фактичні правові відносини, оскільки відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», договір це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження дії усної угоди оформляється квитанцією (розрахунковим документом).

Згідно із статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов'язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). Під таким розрахунковим документом слід розуміти квитанцію, яку щомісяця надсилає виконавець споживачам для оплати наданих їм житлово-комунальних послуг. Таким чином, підтвердженням наданої споживачу житлово-комунальної послуги є розрахункова квитанція.

Таким чином, особа стає споживачем житлово-комунальних послуг при умові, якщо вона фактично користується (чи має намір користуватись) цими послугами. Обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту початку користування цими послугами.

Згідно ч.1 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що кореспондується із ч.2 ст.68 ЖК УРСР, квартирна плата та плата за комунальні послуги нараховується та вноситься щомісячно.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Як вбачається з матеріалів справи та наданого позивачем розрахунку заборгованості, позивач терпить збитки у звязку з нерегулярною та не в повній мірі сплатою відповідачем житлово-комунальних послуг, в результаті чого за період з листопада 2014 року по листопад 2016 року у останнього утворилась заборгованість у розмірі 11 247,16 грн., з них: 9 612,10 грн. борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання (1 807,69 грн. борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання колишнього власника ОСОБА_5; 7 807,41 грн. борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання ОСОБА_2А.); 1 375,87 грн. інфляційні; 259,19 грн. 3% річних.

Суд звертає увагу, що позивачем правомірно нараховано 3% річних та інфляційні втрати, оскільки відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А, у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у разі існування прострочення виконання грошового зобовязання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, що знайшло своє відображення також у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13.

Окрім того, суд не приймає до уваги думки та доводи відповідача з приводу заперечень щодо стягнення з нього на користь позивача заборгованості, яка виникла за попереднього власника, з наступних міркувань.

Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до складу якої входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, в тому числі і зобовязання з приводу оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

З пояснень відповідача в судовому засіданні вбачається, що на момент розгляду справи відповідач звернувся до органу нотаріату із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5, а відтак він являється таким, що спадщину прийняв. До складу спадкового майна після смерті померлого увійшла зокрема квартира АДРЕСА_2, в якій наразі відповідач зареєстрований разом зі своїми неповнолітніми дітьми.

А тому, враховуючи заборгованість з житлово-комунальних послуг, яка виникла за життя матері відповідача у розмірі 1 807,69 грн., вартість спадкового майна, що значно перевищує розмір заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, в тому числі щодо заборгованості колишнього власника у розмірі 1 807,69 грн.

Отже, з огляду на вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач свої зобовязання по наданню житлово-комунальних послуг виконує, а відповідач свої зобовязання по оплаті таких послуг виконує неналежним чином, а тому заборгованість у вищезазначеному розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

До того ж, суд звертає увагу, що стягнення з відповідача проводяться в межах загального (трирічного) строку позовної давності, так як згідно матеріалів справи такий строк переривався у звязку із частковою проплатою виниклої заборгованості у березні 2015 року, квітні 2016 року, жовтні 2016 року, що свідчить про визнання відповідачем свого обовязку щодо оплати за спожиті послуги, відповідно до ст.264 ЦПК України; а також у звязку з укладенням між позивачем та відповідачем договору про надання послуг від 07.09.2016 року, згідно п.3 умов якого відповідач фактично визнав наявну заборгованість із житлово-комунальних послуг у розмірі 8 992,78 грн.

Так, зі змісту статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Також, позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають ріні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Окрім того, судовий збір, понесений позивачем у розмірі 1 378 грн., згідно платіжних доручень №2435 від 16.06.2016 року та №6181 від 01.12.2016 року, також підлягає стягненню з відповідача, так як у відповідності ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1, 2, 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, ст.ст.1, 68 ЖК УРСР ст.ст.212, 509, 525-526, 625, 1218, 1220, 1282 ЦК України, ст.ст.10, 60, 158, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», , місцезнаходження якого за адресою: вул. 600-річчя, 13, м. Вінниця, заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в сумі 11 247 (одинадцять тисяч двісті сорок сім) грн. 16 коп., з них: 9 612,10 грн. борг за спожиті послуги централізованого теплопостачання; 1 375,87 грн. інфляційні; 259,19 грн. 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: