УХВАЛА

16.02.2017 року Провадження №2/425/36/17

Справа №425/3543/16-ц

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар: Кравченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, заяву представника позивача ОСОБА_1: ОСОБА_2 про забезпечення позову,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_3, як законного представника неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_6 та просив визнати недійсним заповіт, складений 26 серпня 2016 року ОСОБА_7 і нотаріально посвідчений в реєстрі за номером 1416 приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_6.

Шістнадцятого лютого 2017 року представник позивача подав заяву про забезпечення позову, якою просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_7 на праві власності.

Відповідно до положень частини першої статті 153 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

У звязку із наведеними положеннями кодексу та в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядалась за відсутності усіх осіб, які беруть участь у справі, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до положень підпункту 4 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду заяви про забезпечення позову справляється судовий збір, який заявником сплачено у повному обсязі.

При цьому, згідно з положеннями частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, а тому суд констатує відсутність перешкоди для розгляду по суті заяви представника позивача ОСОБА_1: ОСОБА_2 про забезпечення позову.

У своїй заяві про забезпечення позову, представник позивача вказує на те, що майно у вигляді квартири №45 у будинку №3-а, що розташований по проспекту Московському у місті Рубіжне належить ОСОБА_7, який помер 12 вересня 2016 року. І оскільки строк для прийняття його спадщини спливає 12 березня 2017 року, а відповідач умисно затягує судовий процес і зловживає процесуальними правами, позивач має підстави побоюватись що після настання цього терміну, відповідач може вжити заходів щодо відчуження спірного майна чи вчинення із ним будь-яких дій, що вплине на виконання рішення суду в майбутньому. І тому на цю квартиру слід накласти арешт.

А суд, уважно ознайомившись із змістом поданої на його розгляд заяви, з урахуванням матеріалів цивільної справи, виходить з наступного.

Дійсно, відповідно до положень частини 3 статті 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

А згідно з частиною 3 статті 152 цього ж кодексу, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Також суд враховує і те, що передбачений статтею 60 ЦПК України обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог - має універсальний характер, тобто застосовується повною мірою і до випадків звернення до суду із вимогою про забезпечення позову.

Тому не випадково, що суд і враховує, Пленум Верховного Суду України у пункті 4 своєї постанови "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" №9 від 22 грудня 2006 року вказав на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном.

З огляду на положення частини першої статті 181 Цивільного кодексу України квартира у багатоквартирному жилому будинку вважається нерухомою річчю, як різновид майна.

Поряд з цим, відповідно до положень частини першої статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Законом, який регулює відносини повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01 липня 2004 року №1952-IV.

Статтею третьою цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обовязковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною четвертою цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Положеннями частини першої статті 4 Цивільного кодексу ОСОБА_8 Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню) було передбачено, що цивільні права та обовязки виникали з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і ОСОБА_8 РСР.

Так, статтею 4 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік (як законом Союзу РСР від 31 травня 1991 року №2211-І) передбачалось, що обєктами цивільних прав є, у тому числі, право на нерухоме майно, особливості набуття та припинення якого встановлюється законодавчими актами. Поряд з цим частиною першою статті 51 цього ж закону, було передбачено, що громадянину можуть належати на праві власності - квартири, як нерухоме майно.

Законом, який тлумачив право власності як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, та регулював їх на території нинішньої України з 15 квітня 1991 року по 20 червня 2007 року, є Закон України «Про власність», положеннями статті 15 якого було передбачено, що член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на це майно, ставши власником якого він набуває право розпоряджатись ним на свій розсуд.

Аналогічна за своїм змістом норма права, була передбачені і частиною другою статті 51 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік.

Також суд враховує, що у період з 15 січня 1966 року по 19 січня 1996 року в Україні діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу ОСОБА_8 РСР (затверджена Наказом заступника Міністра комунального господарства ОСОБА_8) положення пункту 13 якої передбачали, що при винесенні виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, що належить місцевій Раді депутатів трудящих, державній, кооперативній або громадській установі, підприємству чи організації, бюро технічної інвентаризації, на підставі цього рішення, провадить реєстрацію будинку або домоволодіння та видає реєстраційне посвідчення.

Тому, оскільки наданий представником позивача письмовий доказ у вигляді реєстраційного посвідчення, яке містить реквізити рішення виконкому про оформлення права власності, був оформлений у період дії вказаних нормативно-правових положень суд погоджується із тим, що ОСОБА_7 дійсно набув право приватної власності на спірну квартиру, що в силу закону на момент виникнення в нього такого права, не передбачало додаткової обовязкової його реєстрації.

Але суд констатує, що з часу набуття ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру минуло більше 20 років, а представником позивача до заяви про забезпечення позову не додано, і в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що станом на день подання заяви про забезпечення позову спірна квартира дійсно належала ОСОБА_7 на праві власності, і не перебуває у власності інших осіб (як-то витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або відомості з органів, що здійснювали реєстрацію прав на нерухоме майно до передання цієї функції державним реєстраторам).

Звичайно суд допускає, що померлий дійсно міг і не розпорядитись своєю квартирою, і залишитись її власником на момент подання представником позивача заяви про забезпечення позову, але це тільки припущення представника позивача та суду, а в силу положень частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тому суд вимушений констатувати, що представник позивача вдруге не надав суду беззаперечних доказів належності ОСОБА_7 спірної квартири саме на момент подання заяви про забезпечення позову.

Також представником позивача не доведено факту належності цього майна відповідачу. Представник позивача сам вказує на те, що строк для прийняття спадщини спливає тільки 12 березня 2017 року, а до закінчення цього строку відповідач може і відмовитись від позову.

Як наслідок, суд вважає, що позивачем не доведено безпосередній зв`язок між обраним видом забезпечення позову (накладення арешту на спірну квартиру) і його предметом, тобто заявленими вимогами (визнання не дійсним заповіту, в якому не іде мови саме про спірну квартиру), а як наслідок і співмірність між ними.

Посилання представника позивача на те, що після 12 березня 2017 року ніщо не заважає відповідачу вжити заходів щодо відчуження квартири чи вчинення інших будь-яких дій із цим майном, суд не може сприйняти як серйозну підставу для арешту квартири, оскільки нею є тільки існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, що представником позивача не доведено.

За таких обставин, та оскільки позивач не довів наявність підстав, з якими закон повязує необхідність вжиття заходів забезпечення позову, суд вважає, що у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1: ОСОБА_2, слід відмовити.

Тому, керуючись статтями 2,3,8,11,151-154,208-210 Цивільного процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1: ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі її подання ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - Д.С. Коваленко