Ухвала

іменем україни

25 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Висоцької В.С., КафідовоїО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом в якому просила визнати недійсним заповіт, складений 12 червня 2013 року ОСОБА_7 та посвідчений нотаріусом Кутовою Т.А., з підстав, передбачених ст. 1257 ЦК України, так як заповіт було складено із порушенням вимог закону щодо форми заповіту та його посвідчення, а також з тих підстав, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Дані недоліки і порушення, допущені нотаріусом при посвідченні заповіту, порушення таємниці заповіту, а також складення заповіту особою безнадійно хворою за день до смерті, на думку позивача, вказують і доказують відсутність вільного волевиявлення заповідача на складення заповіту і є підставою для визнання заповіту недійсним.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати ухвалені судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_7 від першого шлюбу, а відповідач - ОСОБА_5 є дружиною померлого, шлюб між ними було зареєстровано 30 січня 1993 року, і подружжя має спільну доньку ОСОБА_8, 1988 року народження.

ОСОБА_7 був громадянином Російської Федерації, при цьому мав посвідку на постійне місце проживання в Україні з 25 листопада 2011 року, безстроково, з 11 серпня 2011 року зареєстрований і до дня його смерті проживав постійно за адресою: АДРЕСА_1. За цією ж адресою зареєстрована і постійно проживає ОСОБА_5

Згідно заповіту, складеного 12 червня 2013 року, посвідченого нотаріусом Кутовою Т.А., ОСОБА_7 на випадок його смерті зробив розпорядження про те, що все його майно, яке буде йому належати на день його смерті, він заповідає ОСОБА_5 Вказаний заповіт внесено до реєстру приватним нотаріусом Кутовою Т.А. 12 червня 2013 року о 16:06 за номером 1207.

Встановлено, що заповіт викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса, без свідків, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з'ясував його дійсну волю щодо розпорядження його майном на випадок його смерті.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За положеннями ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами визначеними у ст. 1251-1252 ЦК.

Згідно ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно, або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому випадку заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо сам заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіт має відбуватись при свідках у відповідності до ст. 1253 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту, що при складенні і посвідченні нотаріусом заповіту було допущено порушення вимог закону щодо форми і порядку його складення та посвідчення та факт відсутності вільного волевиявлення заповідача.

Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

О.В.Кафідова