АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1868/17 Справа № 203/2129/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Деркач Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Деркач Н.М.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,

при секретарі Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» (надалі ДКПВІ «Дніпроагропроект») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Неодноразово уточнивши позовні вимоги, в останній їх редакції від 10.10.2016 року ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 25 118,41 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2015 року по 24.10.2016 року в сумі 58 286,67 грн. та моральну шкоду в сумі 15 000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що з 01.12.2014 року по 31.07.2015 року він працював у відповідача на посаді головного інженера проектів. 31.07.2015 року позивача було звільнено за власним бажанням. Однак, відповідачем було порушено трудове законодавство, яке полягає у несплаті заборгованості по заробітній платі та неправильному її нарахуванні без урахування коефіцієнтів згідно Галузевої угоди між Міністерством аграрної політики та продовольства України, Всеукраїнським обєднанням організацій роботодавців «Федерація роботодавців агропромислового комплексу та продовольства України» і Професійною спілкою працівників агропромислового комплексу України в сільському господарстві на 2014-2016 роки (надалі Галузева угода), та доплати за трудову відзнаку «Знак пошани». Викладені обставини спричинили позивачу моральну шкоду.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ДКПВІ «Дніпроагропроект» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 25 118,41 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 58 286,67 грн., компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 3 000 грн., разом 86 405,08 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1 385,25 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права і невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується належним виконанням у встановлений судом строк ухвали про витребування доказів. Оскільки згідно з частиною другою статті 305 ЦПК неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представника апелянта.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу (розпорядження) від 01.12.2014 року №85-к ОСОБА_2 працював у ДКПВІ «Дніпроагропроект» на посаді головного інженера проектів відділу «Бюро ГІПів» з окладом у розмірі 2 900 грн. (а.с. 4, 5, 32, 64).

31 липня 2015 року на підставі наказу №36-к позивача було звільнено за власним бажанням (а.с. 4, 5, 33).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачем при нарахуванні йому заробітної плати та при звільненні було порушено норми трудового законодавства, чим йому спричинено моральну шкоду.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог і наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу у сумі 3000 грн.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції в частині розміру суми заборгованості та середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1.4 Галузевої угоди, положення і норми Угоди діють безпосередньо і є обовязковими для всіх субєктів, що перебувають у сфері дії Сторін, які підписали Угоду. Ця Угода є основою для розроблення та укладання колективних договорів Підприємств.

Згідно п. 5.8 Галузева угода носить рекомендаційний характер.

Пунктами 5.9, 5.10, 5.11 Угоди передбачено, що фонд оплати праці в установах формується в межах бюджетних коштів, виділених на оплату праці та частини доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та інших джерел. Обсяг спеціальних коштів на оплату праці, розміри заробітної плати в межах цих коштів визначаються в колективному договорі та кошторисах доходів та витрат згідно з чинним законодавством.

При застосуванні режиму неповного робочого часу за ініціативи роботодавця оплата праці здійснюється на умовах, встановлених в колективному договорі. При цьому її розмір не може бути меншим за встановлений згідно з трудовим договором.

Згідно положень колективного договору підприємства (п.п.5.1.3, 5.1.4), посадовий оклад чи тарифна ставка кожному працівнику встановлюється директором по наданню начальника (керівника) структурного підрозділу чи служби з урахуванням кваліфікації й виконання кожним працівником своїх функціональних обовязків у межах рекомендованих сіток тарифних ставок і посадових окладів і додатковому узгодженню не підлягає. Персональні надбавки і доплати, передбачені галузевою тарифною угодою, встановлюються, скасовуються чи зменшуються наказом директора інституту по наданню керівників підрозділів без додаткового узгодження з профспілковим комітетом. (т.1 а.с.221-241)

Зазначені положення колективного договору інституту узгоджуються зі Статутом підприємства (т.1 а.с.40-44).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу (розпорядженню) № 85-к від 01.12.2014 року та штатного посадового списку інституту «Дніпроагропроект» на 2015 рік, позивачу ОСОБА_2 було встановлено посадовий оклад у розмірі 2900 грн. (т. 1 а.с.33, 64)

Наказами по підприємству № 43-0 від 02.06.2015 року та № 52-0 від 01.07.2015 року ГІПу ОСОБА_2 у червні-липні 2015 року встановлено 4-годинний робочий день, що також підтверджується табелем виходу на роботу (т.2 а.с.11,12,13-19)

На підставі наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що, оскільки Галузева угода носить рекомендаційний характер, а наказом директора інституту коефіцієнти згідно угоди не передбачалися, то відсутні правові підстави для їх застосування.

Також не підлягає застосуванню доплата за трудову відзнаку «Знак пошани», оскільки відповідно до пояснювальної записки інспектора кадрів ДКПВІ «Дніпроагропроект» № 01-06/111 від 31.05.2016 року, при прийомі на роботу ОСОБА_2 не було надано документів про нагородження його «Знаком пошани» Міністерства аграрної політики України. (т.1 а.с.65)

Посилання позивача на те, що зазначена нагорода занесена у його трудову книжку, не можуть підставою для нарахування доплати, оскільки при прийнятті на роботу ним не було надано первинних документів про нагородження «Знаком пошани», в той час як ч.2 ст.24 КЗпП України передбачено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до заробітної плати позивача доплати за трудову відзнаку «Знак пошани».

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117 , 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд першої інстанції правомірно застосував до вказаних правовідносин статтю 117 КЗпП України, однак невірно визначив суму середнього заробітку, у звязку з чим, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в цій частині змінити та приводить свій розрахунок.

Відповідно до п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Підпунктом 2 п. 8 вказаного Порядку встановлено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 01.08.2015 року по 24.10.2016 року.

Згідно довідки підприємства № 20-16/М від 04.04.2016 року заборгованість підприємства по заробітній платі, яка не виплачувалася позивачу, складала 13958,92 грн. (т.1 а.с.3)

Відповідно до видаткового касового ордеру, зазначена заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу ОСОБА_2 17.05.2016 року (т.1 а.с.38)

Тобто середній заробіток за затримку розрахунку слід нараховувати в межах позовних вимог за період з 01.08.2015 року по 17.05.2016 року , тобто за 199 робочих днів.

Згідно довідки ДКПВІ «Дніпроагропроект» № 26/16-М від 24.05.2016 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складала 95,13 грн.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 18930,87 грн., виходячи з розрахунку: 199 (днів) х 95,13 (грн.) = 18930,87 грн.

На підставі наведеного колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача в цій частині задовольнити частково та зменшити розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з підприємства на користь позивача, з 58286,67 грн. до 18930,87 грн.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Однак, не може погодитися з розміром компенсації, визначеним судом, у звязку з чим приводить свій розрахунок з огляду на наступне.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Статтею 3 вказаного вище Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно розрахункового листка за травень 2016 року, наданого суду апеляційної інстанції ДКПВІ «Дніпроагропроект», ОСОБА_2 у січні 2015 року було нараховано заробітну плату у сумі 1218,35 грн., у лютому 1778,96 грн., у березні 2393,51 грн., у квітні 2448,37 грн., у травні 2566,92 грн., у червні - 1570,04 грн., у липні 1982,77 грн.

З урахуванням вимог ст.3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та індексів інфляції за період з січня 2015 року по квітень 2016 року, сума компенсації розраховується наступним чином: січень 2015: 1089,67 (сума після утримання податків і обов'язкових платежів)х1,5 (індекс інфляції в період невиплати доходу) =1634,51; лютий 2015: 1457,68 х 1,46=2128,21; березень 2015: 1961,24х1,39=2726,12; квітень 2015: 2006,2х1,25=2507,75; травень 2015: 2103,33х1,098=2309,46; червень 2015:1377,84х1,07=1474,29; липень 2015: 1624,68х1,07=1753,03.

Сума компенсації складає 2912,73 грн., виходячи з розрахунку: 544,84 (1634,51-1089,67) + 670,53 (2128,21-1457,68) + 764,88 (2726,12-1961,24) + 501,55 (2507,75 2006,2) + 206,13 (2309,46-2103,33) + 96,45 (1474,29-1377,84) + 128,35 (1753,03-1624,68).

На підставі наведеного вище розрахунку колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в частині розміру заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для її відшкодування та розміром суми, визначеної судом, оскільки захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, у даному випадку несвоєчасна виплата належних при звільненні сум, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

У звязку з чим висновок суду першої інстанції в цій частині є правильним та відповідає вимогам норм трудового законодавства.

На підставі наведеного вище колегією суддів не беруться до уваги доводи апеляційної скарги про безпідставність відшкодування позивачу моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності правових підстав для стягнення з підприємства на користь позивача середнього заробітку та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, є безпідставними, оскільки порушення строків виплати ОСОБА_2 належних сум при звільненні та заробітної плати за час роботи позивача в інституті встановлено в ході розгляду справи та підтверджено належними доказами.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність апеляційну скаргу ДКПВІ «Дніпроагропроект» задовольнити частково, заочне рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру заборгованості по заробітній платі, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2, зменшивши його з 25118,41 грн. до 2912,73 грн., та в частині розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши його з 58286,67 грн. до 18930,87 грн.; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» задовольнити частково.

Заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2016 року змінити в частині розміру заборгованості по заробітній платі, який підлягає стягненню з Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» на користь ОСОБА_2, зменшивши його з 25118,41 грн. до 2912,73 грн., та в частині розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши його з 58286,67 грн. до 18930,87 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: Н.М. ОСОБА_3ОСОБА_4ОСОБА_4