Справа № 743/993/16-ц
Провадження № 2/743/5/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року

Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого-судді ОСОБА_1,
при секретаріОСОБА_2,
за участю позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 представника Голубицької сільської ради Ріпкинського району ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 та законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Ріпки в залі суду справу

за позовомОСОБА_3
до- Голубицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, - ОСОБА_6, - ОСОБА_7
провизнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом до виконавчого комітету Голубицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, в якому, з урахуванням уточнення, просив визнати недійсним заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Голубицької сільської ради Ріпкинського району 14 травня 2015 р., згідно якого ОСОБА_9 заповіла все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі на все те, що буде належати їй на день смерті, і на що за законом матиме право, своїм онукам ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

В обґрунтування позову зазначив, що його мати ОСОБА_9 померла 22 лютого 2016 р.. При зверненні до нотаріуса ним зясовано, що заповіт складений не на нього та, що остання 14 травня 2015 р. склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Голубицької сільської ради Ріпкинського району, згідно якого заповіла все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі на все те, що буде належати їй на день смерті, і на що за законом матиме право своїм онукам ОСОБА_6 та ОСОБА_7, хоча ОСОБА_9, за життя, вказувала, що заповіт вчинений на нього та його померлого брата. Вважає, що ОСОБА_10 чинила фізичний та психологічний тиск на ОСОБА_9. При цьому, його мати померла у віці 78 років, в останні роки сильно хворіла, перебувала під його постійним наглядом, зокрема у неї розвився склероз, почастішали випадки не сприйняття та не адекватного сприйняття дійсних подій, були безрезультатними спроби поліпшити її психічний стан. Тому вважає, що заповіт складений з порушенням ст.ст. 225, 231, 1251 ЦК України, без присутності свідків, під психологічним тиском, особою, яка не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Під час попереднього засідання, суд провів заміну неналежного відповідача виконавчого комітету Голубицької сільської ради на саму Голубицьку сільську раду Ріпкинського району та залучив до участі в справі в якості співвідповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

В судових засіданнях ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позов підтримали, з підстав вказаних в ньому. При цьому, зазначили, що ОСОБА_3 жив по сусідству з ОСОБА_9 допомогав їй по господарству, «проводив» газ, придбавав ліки, що спростовує твердження ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_3 долею матері не цікавився. Додатково наголосили, що заповіт є нікчемним, так як підписаний без свідків.

Представник Голубицької сільської ради Ріпкинського району ОСОБА_5 проти позову заперечила та просила в його задоволенні відмовити, так як вона, як секретар виконавчого комітету даної сільської ради посвідчила заповіт від 14.12.2015 р., тобто не виходила за межі своїх повноважень. При цьому, ОСОБА_9 сама її запросила додому, надала паспорт, добровільно зробила розпорядження щодо свого майна на випадок своєї смерті, самостійно прочитала текст заповіту, нікого з заінтересованих осіб не було, як не було і свідків, про тиск не повідомляла. Також вказала, що ОСОБА_9 була при «своєму розумі», розуміла значення своїх дій та керувала ними, не виявляла видимих ознак погіршення стану здоровя, самостійно прочитала текст заповіту, робила записи та підпис під лінійку.

Представник ОСОБА_6 та законний представник ОСОБА_7 ОСОБА_8 також просила в задоволенні позову відмовити, з тих підстав, що ОСОБА_9 робила два заповіти на її померлого чоловіка ОСОБА_11, а після смерті останнього, за кілька місяців до смерті, зробила розпорядження на випадок смерті її донькам ОСОБА_7 та ОСОБА_6. Вказане розпорядження, ОСОБА_9 зробила самостійно, без фізичного та психологічного примусу з їх боку. Зазначила, що ОСОБА_9, за життя, жаліла ОСОБА_3, побудувала з покійним свекром йому будинок. При цьому, ОСОБА_3 не цікавився долею матері, не лікував її, всім займалась вона як невістка. Зазначила, що ОСОБА_9, за життя, не страждала на психічні розлади, дійсно мала проблеми зі здоровям, але не психічного характеру, могла самостійно прочитати заповіт. ОСОБА_9 вони з ОСОБА_3 поховали складуючись грошима.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, представника Голубицької сільської ради Ріпкинського району ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 та законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_8, показання ОСОБА_3, як свідка, показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

По справі встановлено, що:

- ОСОБА_9 14 травня 2015 р. склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Голубицької сільської ради Ріпкинського району та заповіла все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі на все те, що буде належати їй на день смерті, і на що за законом матиме право, своїм онукам ОСОБА_6 та ОСОБА_7;

- ОСОБА_9 являється бабусею ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що стверджується наявними в спадковій справі № 54/2016 копіями свідоцтв про народження: 1) ОСОБА_11, в якому його матірю зазначена ОСОБА_9; 2) ОСОБА_18, в якому її батьком зазначений ОСОБА_11; 3) ОСОБА_7, в якому її батьком зазначений ОСОБА_11, свідоцтвом про шлюб РИЖИКОВОЇ (до шлюбу ШОВКОВОЇ) ОСОБА_19, в якому міститься інформація про зміну прізвища;

- ОСОБА_9 померла 15 лютого 2016 р., що стверджується її свідоцтвом про смерть (ОСОБА_13 І-ЕЛ № 273215);

- спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_9, яка сталась 15 лютого 2016 р. являються ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які подали заяви про прийняття спадщини, які зареєстровані 9 червня 2016 р. приватним нотаріусом ОСОБА_20.;

- заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_9, яка сталась 15 лютого 2016 р. подавав і ОСОБА_3, хоча він має, в силу ст. 1241 ЦК України, право на обовязкову частку у спадщині.

Аналізуючи висновок судово-почеркознавчої експертизи від 26 грудня 2016 р. № 3702/3703/16-24, в сукупності з наявними в справі письмовими доказами, суд робить висновок, що саме ОСОБА_9 вчинила підпис на заповіті від 14.12.2015 р., тому з цих підстав вказаний заповіт не може визнаватись недійсним.

З показань свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 доводиться, що:

- ОСОБА_8 мала вплив на ОСОБА_9, але вони не були очевидцями тиску з боку ОСОБА_8 на ОСОБА_9 з приводу складення заповіту на онук;

- вони не мала підстав вважати ОСОБА_9 психічно хворою людиною;

- їм невідомо на кого саме ОСОБА_9 складала заповіт;

- ОСОБА_3 допомогав матері.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак особа, у момент вчинення правочину, перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоровя суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Розглядаючи справи за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, суд відповідно до ст. 145 ЦПК України, за клопотанням хоча б однієї зі сторін, зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

В правоввцої позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

По справі жодна із сторін не заявляла клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи на предмет визначення спроможності ОСОБА_9, саме в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Жоден із свідків допитаних судом не вказав про абсолютну неспроможність ОСОБА_9 в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення, за результатами судово-психіатричної експертизи, вчинення рукописних записів та підпису ОСОБА_9 на заповіті під впливом такого внутрішнього збиваючого фактору природного характеру, як знаходження в прогресуючому хворобливому стані та під впливом такого збиваючого фактору зовнішнього характеру, як виконання підпису та записів під лінійку не є належним та допустимим доказом на підтвердження абсолютної неспроможності ОСОБА_9 в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відтак, з огляду на презумпцію психічного здоровя особи, вказаний заповіт не може бути визнаний недійсним на підставі ст. 225 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обовязково злочинних, діях (наприклад, насильством може бути вплив на волю контрагента за допомогою використання його залежного становища). Насильство викликає страх настання невигідних наслідків. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною майбутнього правочину, так і сторонньою особою щодо іншої сторони, її родичів чи близьких.

На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій (наприклад, погроза звернутися до суду із заявою у справах приватного обвинувачення, позбавити спадщини або накласти арешт на майно). Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Жоден із свідків допитаних судом не вказав конкретних фактів з приводу того, що до ОСОБА_9 застосовувався з боку ОСОБА_8, в інтересах своїх доньок - співвідповідачок, фізичний та/або психічний вплив з метою спонукання її до укладення заповіту.

Відтак, вказаний заповіт не може бути визнаний недійсним на підставі ст. 231 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Ч. 1 ст. 1253 ЦК України містить загальне диспозитивне правило, що на бажання заповідача (тобто на свій розсуд самостійно) його заповіт може бути посвідчений при свідках.

Норма ч. 2 ст. 1253 ЦК України містить імперативний припис, згідно якого у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 (наявність у заповідача фізичної вади через яку останній не може сам прочитати заповіт ) і статтею 1252 (посвідчення заповіту іншою посадовою, службовою особою, тобто не нотаріусом і не посадовою особою органу місцевого самоврядування) ЦК України, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою.

В даному випадку заповіт був посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування секретарем виконавчого комітету Голубицької сільської ради Ріпкинського району ОСОБА_5, за правилами ст. 1251 ЦК України, без присутності свідків.

Судом достеменно встановлено, що у ОСОБА_9, за життя, була катаракта. Проте, медична консультативна картка № 81 від 30.08.2014 р. не містить інформацію про те, що ОСОБА_9 через катаракту не могла сама прочитати заповіт.

За таких обставин, при відсутності даних про те, що у ОСОБА_9, на момент складення заповіту, були наявні фізичні вади через які вона не могла самостійно прочитати заповіт, при складанні заповіту присутність свідків була не обовязкова.

В даному випадку не встановлено, що вказаний заповіт є нікчемним.

Враховуючи наведене в сукупності з тим, що ОСОБА_9, за життя, перед вчиненням останнього заповіту, вчиняла ще 2 заповіти, а саме 11.04.2000 р. та 10.12.2013 р. на користь ОСОБА_11, не згадуючи про позивача ОСОБА_3, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову, з підстав викладених вище слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 13, 14, 60, 208, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 225, 229, 231, 1251, 1253, 1257 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Голубицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через Ріпкинський районний суд Чернігівської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги - особами, які брали участь, і були присутніми в судовому засіданні під час проголошення рішення, або протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення - особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення.

Головуючий В.Б.Сташків