АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 759/983/16-ц головуючий у 1-й інстанції: Кириленко Т.В. апеляційне провадження №22-ц/796/911/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління державної міграційної служби у місті Києві, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла її мати ОСОБА_4, якій належала частина житлового будинку АДРЕСА_1. У даному будинку позивач проживала та була зареєстрована як член сімі'ї власника. Після смерті матері частину житлового будинку успадкувала ОСОБА_2, яка, змінивши замок на вхідних дверях, чине їй перешкоди у користуванні спірним майном. Зазначала, що у відповідності до положень ЦК України після смерті матері вона не втратила право користування житловим будинком. Крім того, на підставі ст. 1241 ЦК України нею було подано заяву до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про прийняття спадщини на обов'язкову частку, яка належала б їй у разі спадкування за законом, оскільки вона є непрацездатною дитиною спадкоємця.

Посилаючись на викладене, позивач просила вселити її до будинку АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні вказаним житловим приміщенням.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_4 37/100 частини будинку АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_1 також є донькою ОСОБА_4, натомість з 1998 року вона проживає у м. Піцунда в Абхазії, а тому на підставі положень ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач за зустрічним позовом просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вселено ОСОБА_1 в будинок АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати позивачу користуватись вказаним житловим приміщенням. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Скаржник зазначає, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2, яка вчасно прийняла спадщину та, в силу ст. 1268 ЦК України, є її власником з часу відкриття. Відповідач за зустрічним позовом постійно проживає в Абхазії в м. Піцундра і не є членом сімі'ї ОСОБА_2 Враховуючи викладене, скаржник, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_4 належало 37/100 домоволодіння по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

З матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4, вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернулись її діти : ОСОБА_2, на яку складений заповіт від 13 жовтня 2011 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі положень ч. 1 ст. 1241 ЦК України, згідно якої малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Як убачається з матеріалів справи, свідоцтва про право на спадщину до цього часу ніхто із спадкоємців не отримав.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України(ст. ст. 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За правилами ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно положень ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

На підставі ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 7 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦПК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Установивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, до складу якої входить і 37/100 частин домоволодіння по вулиці Гостомельській, 1 в м. Києві, та, станом на момент розгляду даної справи, свідоцтва про право на спадщину не видані, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Згідно довідки Комунального концерну "Центр комунального сервісу №70" від 14 січня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 з 16 липня 1998 року, що також підтверджується копією паспорту позивача за первісним позовом.

З вказаної довідки також убачається, що разом з ОСОБА_1 проживала і була зареєстрована по день смерті ОСОБА_4, знята з реєстрації 25 червня 2015 року.

Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби №15624/16 від 21 березня 2016 року за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається у базі даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України" відомостей про перетинання державного кордону ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відсутні. Інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом п'яти років.

Як вбачається з висновку інспектора поліції Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві від 22 грудня 2015 року, 19 грудня 2015 року до Святошинського управління поліції звернулась громадянка ОСОБА_1, яка проживає за адресою АДРЕСА_1 з приводу неправомірних дій з боку громадянина ОСОБА_7 В ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_7, який є зятем її рідної сестри, забрав ключі від будинку по АДРЕСА_1 та вивіз із вказаного будинку меблі та речі. У висновку встановлено наявність цивільно-правових відносин, які не відносяться до компетенції поліції,та рекомендовано ОСОБА_1 звернутись до суду.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Враховуючи, що ОСОБА_1 фактично користувалась вказаним будинком на підставі сервітуту, встановленого в силу закону та після смерті ОСОБА_4 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на підставі ст. 1241 ЦК України як непрацездатна за віком дитина спадкодавця, яка має право на обов'язкову долю в спадщині, а також наявність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження чинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні спірним будинком позивачу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність у ОСОБА_1 право на спадкування незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала їй у разі спадкування за законом (обов'язкова частка) на підставі ст. 1241 ЦК України, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки наявність такого права у позивача за первісним позовом не є предметом розгляду у даній справі.

Доводи скаржника про те, що ОСОБА_2 є власником спадщини, до якої входить частина спірного будинку, в силу ст. 1268 ЦК України, з часу її відкриття, а тому має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, не ґрунтуються на положення ЦК України.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження оформлення успадкованого права власності на спірний будинок у встановленому законом порядку, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

Н.В. Поліщук