Провадження № 2/641/181/2017 Справа № 641/7163/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого- судді - Григор'єва Б.П.

при секретарі - Вакуленко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди у зв*язку з порушенням особистих немайнових прав, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди у зв*язку з порушенням особистих немайнових прав.

В обгрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що в провадженні Комінтернівського районного суду міста Харкова знаходилась цивільна справа № 641/8867/15-ц за позовом ПП "Юридична Компанія "Право Груп" до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та фіктивним правочином. В судовому засіданні за клопотанням Приватного підприємства «Юридична шомпанія «Право Груп» була допитана директор компанії ОСОБА_3 як свідок. Під час дачі пояснень ОСОБА_3 було розголошено інформацію особистого та сімейного характеру про ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Згоди на розголошення інформації вони не надавали. Під час дачі пояснень у справі ОСОБА_3 були розголошенні особисті обставини життя позивачей, що не мало жодного відношення до вирішення справи. Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 пояснила, що вона є директором ПП «Юридична компанія «Право Груп» та зазначила, що на початку 2011 року до неї з проханням надати юридичну консультацію щодо виконавчого провадження звернулась ОСОБА_2, яка пояснила, що у 2008 році з вікна їх квартири випала її донька, що стало великою трагедію родини. Після повернення до дому після похорону, чоловік не впустив її з старшою донькою в належну їм квартиру, у зв'язку з чим їм потрібна була допомога у виконанні рішення суду та вселення їх у спірну квартиру. Пізніше спірна квартира була зареєстрована для продажу на прилюдних торгах, однак ОСОБА_2 змінила свої рішення та вирішила придбати частку квартири у ОСОБА_5 Свідок зателефонувала ОСОБА_5 та він приїхав в офіс, де повідомив, що готовий оформити договір дарування частки спірної квартири своїй доньці ОСОБА_1 якщо це буде зроблено за відсутності його колишньої дружини і доньки, та надав довіреність позивачу на укладення договору дарування своєї частки квартири. Після повідомлення про вказані обставини ОСОБА_2, ОСОБА_1 надала свою згоду та довіреність на отримання в дарунок частки квартири від батька. Таким чином, у порушення вимог законодавства, ОСОБА_3 були розголошенні обставини з приводу яких вони звертались за правовою допомогою, а також особисті та сімейні обставини їх життя. Під час судового засідання адвокат допустила розголошення адвокатської таємниці у присутності сторонніх осіб, представників інших відповідачів у справі. Адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання зобов'язані забезпечити умови, що унеможливлюють доступ сторонніх осіб до адвокатської таємниці або її розголошення. Поширена Відповідачем інформація є такою, що принижує їх честь та гідність, оскільки створювала негативне враження про Позивачів у суду, який розглядав справу та інших осіб, присутніх під час дачі пояснень Відповідачем. Окрім того, такими діями відповідача порушене гарантоване Конституцією України право позивачей на особисте, сімейне життя та його таємницю. В зв*язку з чим просять суд стягнути з відповідача на їх користь моральну шкоду, у зв'язку з порушенням особистих немайнових прав у розмірі 50000 гривень.

Представник позивачей в судовому засіданні позов підтримала, надала поясненння аналогічні викладеним у позові, просила його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначила, що не зрозумілим є статус відповідача по справі, оскільки позивачі звернулись до суду з позовом до фізичної особи ОСОБА_3, а по суті позовної заяви їх вимоги стосуються адвоката ОСОБА_3 При цьому між позивачами по справі та адвокатом ОСОБА_3 договори про надання правничої допомоги ніколи не укладалися, тому до правовідносин, що виникли між сторонами по справі не можуть бути застосовані норми Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». По суті, з позовної заяви не вбачається у чому саме полягає порушення особистих немайнових прав, неповага до честі та гідності позивачів з боку відповідача, не зазначені наслідки, спричинені таким порушенням, що робить заявлені позовні вимоги необгрунтованими. При цьому, треба зауважити, що позивачі по справі є боржниками за договорами про надання юридичних послуг, укладеними між ними та ПП «Юридична компанія «Право груп», директором якого є відповідач ОСОБА_3 Після початку приватним підприємством «Юридична компанія «Право груп» претензійної роботи щодо стягнення з позивачів по даній справі заборгованості за договорами про надання юридичних послуг, останні подали заяву до Комінтернівського ВП про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення за статтею «вимагання». Після цього, ОСОБА_3 до Комінтернівського ВП була подана заява про вчинення щодо неї кримінального правопорушення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за ч.1 ст.190 КК України та позовна заява до Харківського районного суду Харківської області про стягнення заборгованості за договорами про надання юридичних послуг. Таким чином, звернення позивачів до суду із позовом по даній справі є лише підтвердженням наявності певного тиску з їх боку на відповідача по справі з метою уникнення свого обов'язку погашати наявну заборгованість за договорами про надання юридичних послуг. Інформація, що була надана відповідачем в рамках цивільної справи №641/8867/15-ц за позовом ПП «Юридична компанія «Право груп» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та фіктивним правочином, була надана у якості свідка під присягою та виключно з питань, поставлених перед свідком сторонами по справі та судом, тому надана відповідачем інформація стосувалася предмету спору по справі №641/8867/15-ц, була доказом у справі, є правдивою та ніяким чином не може завдавати шкоди особистим немайновим правам позивачам по даній справі. На обґрунтування вимоги про стягнення спричиненої позивачам моральної шкоди, останніми не надано суду жодного доказу щодо: наявності спричиненої моральної шкоди, обґрунтування її розміру, причинного зв'язку між діями відповідача та спричиненої позивачам моральної шкоди. Просила в задоволені позову відмовити.

Суд заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Матеріалами справи встановлено, що дійсно в провадженні Комінтернівського районного суду м. Харківа перебувала цивільна справа № 641/8867/15-ц за позовом ПП «Юридична компанія «Право груп» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання фіктивними та недійсними договорів. 26.05.2016 року за зазначеним позовом було ухвалено рішення, згідно з яким ПП «Юридична компанія «Право груп» відмовлено в задоволені позову. З мотивувальної частини рішення вбачається, що ОСОБА_3 була допитана в судовому засіданні в якості свідка та надала наступні пояснення: «вона є директором ПП «Юридична компанія «Право Груп» та зазначила, що на початку 2011 року до неї з проханням надати юридичну консультацію щодо виконавчого провадження звернулась ОСОБА_2, яка пояснила, що у 2008 році з вікна їх квартири випала її донька, що стало великою трагедію родини. Після повернення до дому після похорону, чоловік не впустив її з старшою донькою в належну їм квартиру, у зв'язку з чим їм потрібна була допомога у виконанні рішення суду та вселення їх у спірну квартиру. Відповідачі ОСОБА_2 наполягали, що хочуть проживати саме у спірній квартирі, та вказана квартира є дуже важливою для них, так як в неї мешкала їх померла дитина. Весь час поки тривало виконавче провадження ПП «Юридична компанія «Право Груп» надавало юридичні послуги та супроводжувало дії з виконавчого провадження. Пізніше спірна квартира була зареєстрована для продажу на прилюдних торгах, однак ОСОБА_2 змінила свої рішення та вирішила придбати частку квартири у ОСОБА_5 Вона зателефонувала ОСОБА_5 та він приїхав в офіс, де повідомив, що готовий оформити договір дарування частки спірної квартири своїй доньці ОСОБА_1, якщо це буде зроблено за відсутності його колишньої дружини і доньки, та надав довіреність позивачу на укладення договору дарування своєї частки квартири. Після повідомлення про вказані обставини ОСОБА_2, ОСОБА_1 надала свою згоду та довіреність на отримання в дарунок частки квартири від батька. Пізніше було укладено договір дарування частки квартири на імя ОСОБА_1 Після укладення договору дарування до офісу позивача приїхала ОСОБА_2 для підписання акт прийому-передачі та розрахунку за надані послуги. Однак після отримання необхідних паперів, вона повідомила, що сплачувати за договорами про надання юридичних послуг вона не має наміру. Після чого на адресу ОСОБА_2 було направлено претензію, в якій було зазначено, що у випадку не виконання нею сплати за надані послуги, позивач буде вимушений звернути стягнення на належне їм майно в рахунок погашення заборгованості за вказаними договорами. Тому, з метою уникнення стягнення на належну ОСОБА_1 квартиру, вона відразу ж після отримання зазначеної претензії уклала спірний договір купівлі - продажу з відповідачем ОСОБА_7.»

Суддею Харківського районного суду Харківської області Полєхіним А.Ю. 20.05.2016 року відкрито провадження у справі за позовом ПП «Юридична компанія «Право груп» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами про надання юридичних послуг. Також Комінтернівським відділом поліції Головного управління національної поліції в Харківській області 12.04.2016 року внесені відомості до ЄРДР про заяву ОСОБА_3 про скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_2 за ознаками ч.1 ст. 190 КК України.

Стаття 201 Цивільного кодексу України містить наступні положення: особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Статтею 270 ЦК України встановлюється, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно ст. 277 ЦК України, зазначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Постановою пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009р. «Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.»

При дослідженні доказів судом будо встановлено, що інформація, що була надана відповідачем в рамках цивільної справи №641/8867/15-ц за позовом ПП «Юридична компанія «Право груп» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та фіктивним правочином, була надана у якості свідка під присягою та виключно з питань, поставлених перед свідком сторонами по справі та судом, тому надана відповідачем інформація стосувалася предмету спору по справі № 641/8867/15-ц, була доказом у справі, правдивість викладеної інформації позивачами не оскаржувалась. Крім того суд приймає до уваги, що між сторонами існує спір щодо стягнення заборгованості за договорами про надання послуг та до ЕРДР внесені відомості щодо заяви ОСОБА_3 про скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_8 за ознаками ч.1 ст. 190 КК України.

Суд, за нормою ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, та під час ухвалення рішення за ч.1 ст.214 цього Кодексу вирішує питання про наявність обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, заявданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В судовому засіданні встановлено, що особисті немайнові права позивачей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з боку ОСОБА_3 порушені не були, таким чином підстав для відшкодування моральної шкоди немає та в задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,79, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, ст. 3, 15, 16, 277 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди у зв*язку з порушенням особистих немайнових прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова, шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, або в порядку ч. 1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Б. П. Григор'єв