АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6504/17 Справа № 206/1345/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Баранніка О.П., Посунся Н.Є., при секретарі Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Теплоенергомонтаж» (третя особа: Самарська районна у м.Дніпрі рада) про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 «Теплоенергомонтаж» з позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 -Данченка у м.Дніпропетровськ на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю. В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що на підставі виданого виконавчим комітетом Самарської районної ради 16.04.1999р. йому з сімєю надано право на заняття житлового приміщення вказаної квартири, яка належала Запорізькому монтажному управлінню Державного Українського монтажного тресту «Теплоенергомонтаж». У порядку правонаступництва власником квартири є ПАТ «Теплоенергомонтаж». Вважав, що він має бути визнаний власником вказаної квартири, оскільки з 1999 року зареєстрований у ній, відкрито, добросовісно та безперервно користується нею.

Рішенням Самарського райсуду м.Дніпропетровська від 27.07.2017р. у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати вказане рішення суду, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у позові за такими підставами.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

Згідно нотаріально посвідченого 13.10.1994р. договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2 придбало Запорізьке монтажне управління тресту «Теплоенергомонтаж». 18.10.1994р. право власності Запорізького монтажного управління тресту «Теплоенергомонтаж» на вказану квартиру зареєстровано в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.9,10,12).

16.04.1999р. виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська ОСОБА_2 видано ордер на право зайняття жилого приміщення квартири АДРЕСА_2 його сімєю, у тому числі, дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 (а.с.6).

За відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_2 з 16.04.2015р. зареєстровано за ПАТ «Теплоенергомонтаж» на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.1994р. (а.с.17,18).

Згідно паспорта громадянина України ОСОБА_2 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 24.06.1999р. (а.с.5). За інформацією департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради станом на 14.03.2017р. у вказаній квартирі, крім ОСОБА_2, з 28.10.2010р. зареєстрований ОСОБА_5 (а.с.67).

ОСОБА_2 вважав, що користуючись спірною квартирою з 1999 року, набув на неї право власності за набувальною давністю на підставі ч.1 ст.344 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Передбачене положеннями ст.344 ЦПК України поняття добросовісного володільця майна наведене у ч.1 ст.388 ЦК України. Згідно ч.1 ст.388 ЦК України добросовісним набувачем є набувач, який не знав і не міг знати, що придбане ним за відплатним договором майно у особи, яка не мала права його відчужувати. Одночасно у ч.3 вказаної статті також передбачено, що при безвідплатному набутті майна власник має право витребувати його у всіх випадках і від добросовісного набувача. З наведеної правової норми вбачається, що володіння є добросовісним, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Між тим, ОСОБА_2 достовірно знав, що квартира належить на праві власності підприємству і будь-якого відплатного чи іншого договору щодо придбання квартири з підприємством чи іншою особою не укладав. Вселення ОСОБА_2 з сімєю у квартиру АДРЕСА_2 відбулось з дозволу підприємства як її власника та на підставі відповідного ордера, виданого виконавчим комітетом органу місцевого самоуправління. Зазначені обставини свідчать, що з моменту надання спірної квартири, зокрема, у ОСОБА_2 на законних підставах виникло лише право користування житловим приміщенням цієї квартири, а не право володіння нею. Те, що власник квартири погоджувався з фактом тривалого користування ОСОБА_2 спірною квартирою не свідчить ні про набуття ним права володіння, ні про набуття права власності на неї. Фактично для застосування до спірних відносин вимог ст.344 ЦПК України про набуття права власності за набувальною власністю підстав немає.

Враховуючи наведене, у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити із зазначених вище підстав, змінивши згідно п.3,4 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування правильного висновку щодо відмови у позові з частковим задоволенням апеляційної скарги.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що позов мав бути беззаперечно задоволений у звязку з тим, що відповідач як нинішній власник квартири не заперечував проти позову безпідставні. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦК України у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише за наявності для того законних підстав. Між тим, законних підстав для задоволення позову та визнання у судовому порядку права власності на квартиру саме на підставі ст.344 ЦК України не малось, а тому позиція відповідача вирішального значення для суду не мала. З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Теплоенергомонтаж» 15.04.2015р. видавало ОСОБА_2 довіреність для отримання дубліката довідки про реєстрацію права власності на спірну квартиру, а 06.02.2017р., посилаючись на фінансовий стан, повідомило його про те, що на даний момент воно не має можливості оформити правовстановлюючі документи на квартиру, які своєчасно у передбаченому порядку не були оформлені ним з ВАТ «Теплоенергомонтаж» (а.с.16,20). Хоча зазначені обставини, у тому числі, і позиція у суді відповідача ОСОБА_3 «Теплоенергомонтаж», свідчать як про наявність можливості оформлення переходу права власності на квартиру у передбаченому законом порядку на підставі відповідного правочину (ч.1 ст.328 ЦК України), так і про відсутність спору, який би вирішувався у судовому порядку на підставі ст.344 ЦК України, ОСОБА_2 у березні 2017 року звернувся саме до суду. Між тим, відповідно до вимог ст.ст.3,4 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2017 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у позові.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М. Бараннік О.П. Посунся Н.Є.