Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( в повному обсязі )

Справа №300/69/17

Провадження № 2/300/56/2017

27.02.2017 року смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді - Конепуд В.І., з участю секретаря с/з ОСОБА_1, позивача - ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Воловець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання правочину продажу спільного сумісного майна (корови ) недійсним та відшкодування половини вартості проданого майна.

Позов мотивовано тим, що 22.07.2000 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано відділом РАЦСу Воловецького РУЮ за актовим записом №2. Приблизно у 2011 році подружжям куплено корову, яка утримувалась у їх дворогосподарстві за адресою: с. Лази, вул. Романівська, №197, Воловецького району, до серпня 2016 року. З січня 2016 року позивач переїхав проживати до своїх батьків, оскільки сімейне життя з відповідачкою не склалося.

11.08.2016 року рішенням Воловецького районного суду шлюб між подружжям розірвано. Випадково у жовтні місяці 2016 року позивач дізнався від ОСОБА_5 проте, що ОСОБА_4 у її присутності в серпні 2016 року продала корову за 8000 гривень. Продаж корови, яку він вважає їх спільним з відповідачем сумісним майном, відповідач здійснила без його згоди, про що його не було повідомлено, тому просить суд визнати такий правочин недійсним та незаконним, оскільким ним порушено його права, як власника частини майна спільної сумісної власності. Крім цього, позивач просить відшкодувати йому завдані збитки, а саме полову вартості проданого майна.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали повністю, просили суд їх задовольнити, зазначивши, що продаж корови був здійснений без згоди ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що ним було продано корову сім?ї ОСОБА_7 приблизно чотири роки тому, десь в 2011-2012 р.р.

Допитані в якості свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 підтвердили, що сім?я ОСОБА_7 придбала корову, яка утримувалась в належному стані. Після того, як позивач ОСОБА_2 пішов на заробітки, відповідач постійно говорила про продаж корови і таки продала її у 2016 році за 8000 гривень.

Відповідач ОСОБА_4 на розгляд справи повторно не з?явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, а тому суд прийняв рішення про заочний розгляд відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки позивач та його представник проти такого порядку не заперечували.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України - якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

В поданому запереченні на позовну заяву відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, зазначивши, що викладені обставини у позовній заяві не відповідають дійсності, оскільки корову 07.07.2012 року купив її батько у с. Латірка Воловецького району від ОСОБА_6. ЇЇ колишній чоловік ОСОБА_2 постійно перебував на заробітках. Діти були маленькі, то її батьки вирішили подарувати їй корову, щоб діти пили молоко. Відповідач доглядала за коровою, однак у 2014 році корова захворіла, у 2016 році корова перестала доїтися і відповідач продала корову, чоловік говорив їй що йому байдуже що з коровою і вона може робити з нею що завгодно, оскільки корова її.

Заслухавши позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов?язків.

Так, у відповідності до вимог ст.ст.10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 22.07.2000 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано відділом РАЦСу Воловецького РУЮ за актовим записом №2.

За час шлюбу в 2011-2012 р.р. подружжям ОСОБА_7 куплено корову, яка утримувалась у їх дворогосподарстві за адресою: с. Лази, вул. Романівська, №197, Воловецького району, до серпня 2016 року.

11.08.2016 року рішенням Воловецького районного суду шлюб між подружжям розірвано ( а.с. 11 ).

У жовтні місяці 2016 року позивач дізнався від ОСОБА_5 проте, що ОСОБА_4 у її присутності в серпні 2016 року продала корову за 8000 гривень невідомим особам з Львівської області.

Як вбачається із акту обстеження комісією Лазівської сільської ради від 22.11.2016 року на предмет утримання корови у дворогосподарстві в с. Лази, вул. Романівська, №197 Воловецького району, де проживає ОСОБА_4, виявлено, що у дворогосподарстві корови, яка утримувалась станом на 01.01.2016 року немає ( а.с.14 ).

Викладені в запереченні відповідача ОСОБА_4 обставини про те, що корову придбали її батьки та подарували відповідачу спростовуються показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_9, які підтвердили факт придбання корови в 2011-2012 р.р., точну дату назвати не можуть, на той час ще сім'єю ОСОБА_7. Корова утримувалась ними спільно у їх дворогосподарстві, що підтверджується довідкою виконкому Лазівської сільської ради №1205 від 07.11.2016 року ( а.с. 13 ). Також, свідок ОСОБА_6 підтвердив, що ОСОБА_9 придбали корову саме в нього за 8000 гривень, а свідками ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 підтверджено, що ОСОБА_4 продала корову за 8000 гривень невідомій особі.

Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що корова придбана у ОСОБА_6 є об'єктом спільної сумісної власності сторін, як подружжя, за час перебування у шлюбі.

Згідно ч.1ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Також згідно частин 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Виходячи з положень частин 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяься в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК).

Згідно ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або) державної реєстрації, а також договори стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і ( або державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як вбачається із ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Встановлено, що такої згоди позивач ОСОБА_2 своїй дружині ОСОБА_4 не надав, остання це усвідомлювала, діяла недобросовісно, чим порушила права позивача, а отже укладений нею правочини щодо продажу корови, спрямований на відчуження спільного майна, слід визнати недійсними виходячи з вимог ст.215, ч.1 ст.203, ч.1 ст.236 , ч.4 ст.369 ЦК України з моменту його укладення. Такий підхід узгоджується з висновками, викладеними у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду судових справ про визнання правочинів недійсними» та в постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 у справі за №6-1622 цс15.

Відповідно до вимог ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач та його представник, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, ст. ст. 60, 69, 70, 71 СК України, ст.ст.325, 365, 368, 372 ЦК України, ст.ст.10, 60, 88, 212, 213, 215, 218, 224-226, 232 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та відшкодування шкоди - задовольнити повністю.

Визнати майно ( корову ) таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Визнати недійсним правочин з продажу ОСОБА_4 спільного сумісного майна ( корови ), як такий, що здійснений без згоди ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/2 частину вартості проданого майна (корови) в суміі 4000 (чотири тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок ) грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту його оголошення до апеляційного суду Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Головуючий:

СУДДЯ: Конепуд В.І.