Провадження 2/127/190/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2017 року

Вінницький міський суд Вінницької області вскладі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

при секретарі Константинові А.К.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в:

28.05.2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

13.10.2016 року ОСОБА_4В уточнив позовні вимоги відповідно до ст. 31 ЦПК України (а.с. 26-27 т. 2). Позов мотивував тим, що 02.10.2012 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем Fiat Doblo, держномер АВ6279ВМ, виїжджаючи з гаража, здійснив ДТП, зіткнувшись з автомобілем позивача Toyota Corolla 1,8, держномер АВ7800ВК, який перебував у стані зупинки. В результаті дій відповідача, в автомобілі позивача були пошкоджені задні ліві дверцята, заднє ліве крило та задній бампер. Дані ушкодження були зафіксовані в акті огляду транспортного засобу (дефектній відомості) від 17.05.2013 року, складеному експертом. Відповідач ОСОБА_2 свою вину у вчиненні ДТП визнавав та просив скласти повідомлення про ДТП без виклику працівників ДАІ, що і було зроблено.

Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована позивач подав заяву і належні документи до ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт», однак його вимога була залишена без виконання. Згодом від дізнався, що відносно страхової компанії було порушено провадженні у справі про банкрутство.

Відповідач також не відшкодував спричиненої внаслідок ДТП шкоди.

Згідно висновку експерта № 2298/16-21 від 13.09.2016 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota Corolla 1,8, держномер АВ7800ВК станом на вересень 2016 року з тими технічними параметрами та віком автомобіля, який він мав на час попереднього огляду (17.05.2013 року), складає 19 690,84 грн. Відповідно до акту здачі-приймання висновку судового експерта № 2298/16-21 від 12.09.2016 року послуги експерта склали 317,16 грн.

Оскільки виплату страхового відшкодування він не отримав, просив стягнути з відповідача на його користь 19 690,84 грн. матеріального збитку та 837,36 грн. витрат на проведення експертного дослідження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 уточнений позов підтримав і просив його задоволити в повному обсязі. Пояснив, що внаслідок ДТП були деформовані крило, бампер, двері і він до цього часу не відремонтував пошкоджений автомобіль. Шкода на той час складала приблизно еквівалент 1000 доларів США і відповідач визнавав вину та погоджувався із даної сумою, однак з 2012 року не розрахувався за спричинену шкоду. Просив врахувати, що він особисто звернувся до СК за відшкодуванням, написав заяву 03.10.2012 року, однак, протягом року представники страхової компанії не відповідали на телефонні дзвінки і страхове відшкодування він так і не отримав, тому змушений був звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5, ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримали, просили стягнути з відповідача на користь позивача 19 690,84 грн. матеріальної шкоди та 837,36 грн. на відшкодування витрат по проведенню експертного дослідження. Просили врахувати, що право потерпілого ОСОБА_4 щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП є абсолютним і він вважає, що шкоду повинен відшкодувати саме ОСОБА_2 Страхова компанія «Лафорт» страхове відшкодування не виплатила, з 2013 року визнана банкрутом, тому ОСОБА_4 предявив позов до винної особи.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 позов не визнали, пояснили, що позивач обрав спосіб захисту свого права і звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, а не до винної особи, тому повинен вимагати кошти за майнову шкоду зі страхової компанії, а у випадку завершення процедури ліквідації від МТСБУ. Представник вважає, що правова позиція від 20.01.2016 року не може бути застосована, оскільки прийнята Верховним Судом України в іншій справі із іншими обставинами ДТП та наслідками. Представник також просила врахувати, що страхова компанія ліквідована і страхувальник не зможе звернутись до свого страховика СК «Лафорт» з вимогою про відшкодування коштів в разі їх виплати потерпілому. Також відповідач ОСОБА_2 додав, що страховою компанією позивачу була запропонована сума у відшкодування шкоди, проте він вважав її замалою і безпідставно вимагав кошти у нього.

В судовому засіданні представник третьої особи МТСБУ ОСОБА_6 підтримав позов ОСОБА_4, надав письмові пояснення (а.с. 86-88 т. 1) та повідомив, що СК «Лафорт» визнана банкрутом і ліквідована, однак ОСОБА_4 не звертався з заявою до МТСБУ про виплату страхового відшкодування, а оскільки пройшло більше року з моменту ДТП на підставі п. 37.1.4 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

03.10.2012 року відповідачем ОСОБА_2 було надане письмове повідомлення страховику ПрАТ «СК «Лафорт» про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 02.10.2012 року з участю застрахованого транспортного засобу Fiat Doblo, АВ 6279ВМ, та пошкодженого транспортного засобу Toyota Corolla, АВ 7800ВК (а.с. 8, а.с. 119-122 т. 1). В повідомленні зазначено, що він виїжджав з гаража в ГСК «Східний» заднім ходом і не помітив автомобіль Toyota Corolla та допустив зіткнення. Оскільки водії були тверезі, він визнав вину, вони не викликали працівників міліції.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 також не заперечив факту ДТП і своєї вини, тому ці обставини в силу ст. 61 ЦПК України доказування не потребують.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля Toyota Corolla 1,8, реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_4 (а.с. 7).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «Лафорт», що підтверджується полісом № АВ/3258758 від 16.05.2012 року, забезпеченим транспортним засобом є автомобіль Fiat Doblo, 2008 року випуску, VIN (номер кузова, шасі, рами) ZFA7099, номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 9).

З заявою про виплату страхового відшкодування до ПрАТ «СК «Лафорт» також звернувся потерпілий ОСОБА_4 03.10.2012 року і просив здійснити виплату страхового відшкодування на розрахунковий рахунок в банку (а.с. 173 т.1).

Обставину щодо звернення до страхової компанії позивач підтвердив в судовому засіданні 16.12.2016 року, тому вона також в силу ст. 61 ЦПК доведенню не підлягає.

Згідно висновку експерта № 2298/16-21 від 13.09.2016 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota Corolla 1,8, держномер АВ7800ВК станом на вересень 2016 року з тими технічними параметрами та віком автомобіля, який той мав на час попереднього огляду (17.05.2013 року) складає: 19 690,84 грн., в т.ч. ВТВ 9845,42 грн. (а.с. 29-40 т. 2). Відповідно до акту здачі-приймання висновку судового експерта № 2298/16-21 від 12.09.2016 року послуги експерта склали 317,16 грн. (т. 2 а.с. 41).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення цієї суми з відповідача позивач посилався на вимоги ст.ст. 22, 1166 ЦК України, а також на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 від 20.01.2016 року, згідно якої право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Дослідивши зміст позовних вимог, заперечень, надавши оцінку зібраним доказам, суд вважає, щов даному випадку між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, в зв`язку з завданням шкоди джерелом підвищеної небезпеки, тому при вирішенні спору підлягають застосуванню норми глав 67, 82 ЦК України, а також Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції від 09.01.2012 року, що діяла на момент ДТП.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Стаття 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначає, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

За змістом Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

В судовому засіданні також було встановлено, що згідно ухвали Господарського суду м. Києва від 18.11.2013 року порушено провадження у справі про банкрутство ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» (а.с. 10-18). Згідно відомостей з ЄДРЮОФОП ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» з 25.09.2015 року знаходилась в стані припинення (а.с. 119), а 22.02.2016 року до реєстру внесені дані про припинення юридичної особи.

Разом з тим, страховий випадок стався більше ніж рік до дати рішення суду про банкрутство ПрАТ «СК «Лафорт», що вказує на те, що страхова компанія була зобовязана сплатити кошти за заподіяну ОСОБА_2 шкоду у разі звернення позивача із заявою про виплату страхового відшкодування.

Суд приймає до уваги, що на виконання договору з технічного асистансу ТОВ «ОСОБА_7 Україна» 05.10.2012 року передало пакет документів стосовно страхового випадку, який відбувся 02.10.2012 року до ПрАТ «СК «Лафорт» для подальшої виплати страхового відшкодування. Зазначені документи були отримані у ПрАТ «СК «Лафорт» 08.10.2015 року (т. 1 а.с. 119).

З заявою про виплату страхового відшкодування позивач ОСОБА_4 звернувся до ПрАТ «СК «Лафорт» 03.10.2012 року і вказав розрахунковий рахунок, на який слід перерахувати кошти (а.с. 173 т.1).

В судовому засіданні було встановлено, що позивач не отримав страхових виплат на підставі поданої ним заяви. Це підтверджується випискою по банківському рахунку ОСОБА_8 № 222067 (а.с. 61-62 т. 2).

Згідно ст. 20 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обовязки по договорах обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обовязки, для виконання яких у страховика, який ліквідується, недостатньо коштів та майна, приймає на себе Моторне (транспортне) страхове бюро України (п.»ґ» п. 41.1 ст. 41 Закону).

Відповідно до ч.8 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» страхувальники за договорами страхування, за якими страховий випадок настав до дня прийняття господарським судом постанови про визнання страховика банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, мають право вимагати страхові виплати. Дана норма є імперативною.

Таким чином, оскільки страховий випадок стався до 18.11.2013 року, страхувальник і потерпілий повідомили страхову компанію про настання страхового випадку, право вимагати страхову виплату гідно ст. 22 Закону «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних» належить позивачу від ПрАТ «СК «Лафорт», а у випадку завершення процедури ліквідації та затвердження ліквідаційного балансу від МТСБУ.

Статтею 39 Закону передбачено випадки, у яких МТСБУ звільняється від обовязку відшкодувати шкоду. Серед таких ліквідація страховика відсутня.

П. «ґ» п.41.1 ст. 41 Закону «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що саме МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду, у разі недостатності коштів та майна страховика учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідна думка з приводу правовідносин, що виникли між сторонами, висловлена колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22.06.2016 року, якою були скасовані попередні рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31.08.2015 року та ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 22.02.2016 року про задоволення позову ОСОБА_4

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при повторному розгляді справи.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем у даній справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на правові позиції Верховного Суду України від 20.01.2016 року № 6-2808цс15, від 14.09.2016 року № 6-725цс16 про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Суд вважає, що позивач невірно тлумачить дані правові висновки, а застосуванню у даному випадку підлягає конкретний висновок в сукупності із мотивами його прийняття.

При вирішенні цього спору суд приймає до уваги обставини вищенаведених справ і висновки судових палат ВСУ, які описані у постановах.

Зокрема, завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобовязанні ним є страховик).

Разом з тим, зазначені зобовязання не виключають один одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Таким чином, Верховний Суд України вказав, що право потерпілого на одночасне звернення до страховика і до особи, яка завдала шкоди можливе лише в разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди. Тоді особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Враховуючи те, що потерпілий ОСОБА_4 звернувся з письмовою заявою до страховика, він вільно, на власний розсуд обрав спосіб захисту свого права, тому має право вимагати кошти за майнову шкоду від МТСБУ.

Відповідні висновки щодо застосування цих норм висловила касаційна інстанція в ухвалі від 22.06.2016 року при перегляді попередніх рішень у даній справі.

Оскільки представники позивача і сам позивач не підтримали первісних позовних вимог в частині відшкодування збитків в сумі 20 000 грн., пояснень з цього приводу сторони не надавали і в судових дебатах не посилались на ці обставини, в уточненій позовній заяві від 13.10.2016 року і в судовому засіданні представники позивача просили стягнути з відповідача лише шкоду, завдану пошкодженням транспортного засобу і витрати на проведення експертного дослідження, первісні вимоги в цій частині судом не вирішувались.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України, ст.ст. 5, 8, 10, 11, 57, 86, 60, 61, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

в задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів.

Суддя: