Ухвала

іменем україни

08 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 про стягнення вартості безпідставно набутої теплової енергії, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року та рішення апеляційного Запорізької області від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року концерн «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «Міські теплові мережі» Орджонікідзевського району (далі - Концерн «МТМ») звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив та остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь вартість відпущеної йому за період із грудня 2008 року по січень 2011 року теплової енергії в сумі 63 357 грн 63 коп., як безпідставно набутої, та судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07 квітня 2011 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя було винесено судовий наказ № 2н-1369/11 про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 63 357 грн 63 коп. та судові витрати. Проте ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2014 року скасовано зазначений судовий наказ. У зв'язку з цим позивач вважає, що ним не пропущено строк позовної давності. Також зазначив, що відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 2006 року належать нежитлові приміщення, що розташовані в будівлі за адресою: АДРЕСА_1, таким чином, він користується послугами постачання теплової енергії, які надає позивач. Система опалення приміщень, які займає відповідач, відокремлена від системи опалення жилого будинку, що підтверджується актом від 31 березня 2011 року. Позивачем було відпущено відповідачу теплової енергії за період із червня 2009 року по січень 2011 року на загальну суму 63 357 грн 63 коп., проте відповідач не оплатив наданих позивачем послуг із теплопостачання.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Концерну «МТМ» вартість безпідставно набутої теплової енергії в сумі 58 089 грн 91 коп.

В іншій частині позовних вимог Концерну «МТМ» відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23 червня 2016 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року в частині відмови у стягненні заборгованості за період із 01 грудня 2008 року по 01 червня 2009 року у сумі 5 627 грн 72 коп. та в частині стягнення судового збору в сумі 580 грн з ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь Концерну «МТМ» заборгованість у сумі 5 627 грн 72 коп. за період із 01 грудня 2008 року по 01 червня 2009 року та судовий збір у сумі 1 330 грн 65 коп.

Рішення суду першої інстанції щодо стягнення 58 089 грн 91 коп. змінено в частині правового обґрунтування зазначеного стягнення.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами установлено, що 04 вересня 2006 року ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_4 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна: нежилих приміщень ХІІ та ХІІІ у підвалі літ. «А-3», загальною площею 226,7 кв. м, що знаходяться в будинку АДРЕСА_1.

Теплопостачання в будинок АДРЕСА_1 проводиться централізовано концерном «МТМ».

Також установлено, що система опалення придбаних ОСОБА_3 нежитлових приміщень приєднана до трубопроводів системи опалення житлового будинку після будинкового приладу, який враховує спожиту теплову енергію всіх житлових і нежитлових приміщень будинку, з 01 листопада 2005 року обладнана індивідуальним тепловим лічильником, остання державна повірка якого була проведена у ІІІ кварталі 2005 року, при тому, що міжповірочний інтервал індивідуального приладу обліку становить 2 роки.

Згідно з відповідним актом, який міститься на а. с. 162, т. 1, зазначений прилад був розпломбований для державної повірки лише 03 лютого 2015 року, у зв'язку з чим до вказаної дати показники приладу обліку для комерційного розрахунку не приймалися.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку вартість відпущеної теплової енергії до приміщень ХІІ, ХІІІ у підвалі літ. «А-3» у будинку АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_3, за період із грудня 2008 року по січень 2011 року становить 63 357 грн 63 коп., із яких: 58 089 грн 91 коп. - за період із червня 2009 року по січень 2011 року; 5 267 грн 72 коп. - із грудня 2008 року по 01 червня 2009 року.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що договір купівлі-продажу теплової енергії з концерном «МТМ» ним не укладався, оскільки починаючи з 2008 року у придбаних ним нежитлових приміщеннях велись ремонтні роботи, засувка опалення була перекрита, хоча і без опломбування, що встановлено актом від 31 березня 2011 року, отже теплова енергія у цей період ним не споживалася, що також підтверджується даними теплового лічильника при його повірці.

Задовольняючи частково указаний позов на підставі ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем здійснювалося теплопостачання у належні відповідачу нежитлові приміщення, а оскільки між сторонами у справі не було укладено договору купівлі-продажу, то теплова енергія у період із червня 2009 року по січень 2011 року у сумі 58 089 грн 91 коп. була отримана відповідачем безпідставно.

Відмовляючи у стягненні з відповідача вартості теплової енергії за період із грудня 2008 року по 01 червня 2009 року, суд послався на те, що у названий період пропозиція укласти відповідний договір купівлі-продажу відповідачу не направлялася, а тому вимоги позивача про стягнення вартості відпущеної у цей період теплової енергії є безпідставними.

Однак із вказаними висновками обгрунтовано не погодився апеляційний суд, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Установивши доведеність фактичного надання послуг із теплопостачання до належних відповідачу нежитлових приміщень, апеляційний суд обгрунтовано вважав відсутніми підстави для застосування ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, оскільки договірний характер правовідносин виключає можливість застосування цих норм до спірних правовідносин.

Суму заборгованості у розмірі 58 089 грн 91 коп. за надану у період із червня 2009 року по січень 2011 року теплову енергію апеляційний суд обгрунтовано визначив як оплату споживача за отримані послуги з теплопостачання, а не відшкодуванням безпідставно набутого майна, що помилково вважав суд першої інстанції, а тому дійшов правильного висновку про зміну рішення суду першої інстанції у частині правового обґрунтування стягнення цієї суми.

При цьому відсутність між сторонами укладеного договору купівлі-продажу теплової енергії, обов'язок укладання якого лежить як на теплопостачальній компанії, так і на споживачеві, апеляційний суд обгрунтовано вважав таким, що не спростовує факту існування між сторонами фактичних договірних відносин, враховуючи, зокрема, відкритого позивачем на ім'я відповідача особового рахунку, а тому правильно виходив із того, що наявність обов'язку споживача здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію не пов'язується з діями кожної із сторін щодо оформлення фактично існуючих договірних відносин, у результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за отриману теплову енергію у період із грудня 2008 року по 01 червня 2009 року у сумі 5 267 грн 72 коп.

На спростування доводів відповідача про те, що послуги з централізованого опалення в зазначений період йому не надавалися, оскільки мало місце фактичне відключення від централізованого опалення без відома теплопостачальної організації, суд правильно послався на Порядок відключення окремих приміщень будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, яким установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих приміщень у багатоквартирному будинку і дозволено таке відключення лише будинку в цілому.

Проте, як установив суд, відповідачем не надано доказів, зокрема, копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення нежитлових приміщень ХІІ, ХІІІ у підвалі літ. «А-3» від мереж центрального теплопостачання у передбаченому законом порядку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 11 листопада 2015 року усправах № № 6-1192 цс15 та 6-1706цс15, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що попри заявлення відповідачем про застосування строків позовної давності суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про непропущення позивачем строку позовної давності, на що також не звернув уваги апеляційний суд, спростовуються наявними у справі доказами, згідно з якими у справі відсутня заява відповідача про застосування строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про відсутність фактичного отримання відповідачем теплової енергії були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, вони зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скаргапідлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Оскільки рішення суду першої інстанції обґрунтовано скасоване й змінене апеляційним судом, тому відсутні підстави залишати без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного Запорізької області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак