Дата документу 06.02.2017
Провадження 2/320/2373/16
Справа 320/3292/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Редько О.В., при секретарі Мазуріній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна (грошей), -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 24.05.2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна (грошей).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07 вересня 2004 року між ним та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу усієї техніки та всіх будівель, які знаходяться на території фермерського господарства «Сонечко». На підтвердження укладення цього договору та отримання відповідачем і її чоловіком грошових коштів було надано ними розписку.

У відповідності до вищевказаної розписки громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продали позивачу всю техніку фермерського господарства та всі будівлі, які знаходяться на території господарства та передали усю документацію, за що отримали 6000 доларів.

27 вересня 2005 року позивачем змінено прізвище з «Коваленко» на «Ладюков».

28 грудня 2007 року помер ОСОБА_2, що підтверджується доданою до позову копією свідоцтва про смерть від 03 січня 2008 року.

Як вказує позивач, відповідачка, не погоджуючись з продажем техніки та будівель, зверталась до прокуратури зі зверненням щодо можливої незаконної реєстрації позивачем змін статуту ФГ «Сонечко» та проведення в подальшому розпаювання земель.

Після вищевказаного позивач вирішив зареєструвати майно, яке було продане йому відповідачем, в органах державної реєстрації, однак це виявилося неможливим, оскільки за господарством «Сонечко» Мелітопольського району сільськогосподарська техніка не зареєстрована.

В судове засідання зявилися представник позивача та представники відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, вважають їх безпідставними та необґрунтованими. Просили суд звернути увагу на те, що в розписці від 07 вересня 2004 року покупцем вказаний «ОСОБА_1 НОМЕР_1», в той час як вищевказаний паспорт був виданий лише 08.10.2005 року, а отже ОСОБА_1 не міг бути покупцем вказаного майна. Крім того в розписці не вказано яке саме продається господарство та не ідентифіковано інше майно, не вказано від кого отримано гроші та в якій валюті. Також представники відповідача зазначили, що відповідачем порушені строки позовної давності, оскільки обставини на які посилається він в позовній заяві, були відомі останньому з 2004 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне:

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно ч. 4 зазначеної статті правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Але сторонами не була дотримана форма, встановлена законом, для договорів купівлі-продажу як нерухомого майна так і рухомого майна, яке підлягає державної реєстрації. Крім того, в самій розписці від 07.09.2004 року було відображено, що покупцем майна є «ОСОБА_1, паспорт СВ949775», однак вказаний паспорт був виданий ОСОБА_1 лише 08.10.2005 року, в звязку зі зміною прізвища, що свідчить про додаткове вписання даних про покупця в розписку від 07.09.2004 року, оскільки на дату складання розписки, ОСОБА_1 не мав паспорту та мав інше прізвище «Коваленко».

Також в розписці не зазначено найменування фермерського господарства, його адреса, майно, яке знаходиться на території цього господарства, чітко не визначено хто передав та хто отримав грошові кошти. Також не має чіткої визначеності валюти «долар» (канадський, американський тощо). Позивач по справі вважає, що його права порушені в звязку з тим, що за фермерським господарством «Сонечко» не зареєстровано жодного майна, а тому відповідачка повинна йому повернути безпідставно набуті кошти, оскільки вона та її померлий чоловік не могли продати вказане майно. Однак, слід зауважити, що згідно розписці від 07.09.2004 року продавцем вказано ОСОБА_3 та ОСОБА_2П, а не ФГ «Сонечко».

Також позивач ОСОБА_1 самостійно вказує у раніше поданих позовних заявах /а.с.57/, що отримав від відповідачки та її чоловіка у право власності ФГ «Сонечко» та майно, яке знаходиться на території цього господарство. Самостійно проводив реконструкцію будівель, займався технічною документацією, з 2011 року являвся засновником та головою господарства, отримав майно за розпискою від 07.09.2004 року, а отже достовірно знав про правовий режим отриманого майна, так як отримав правовстановлюючі та технічні документи на це майно./а.с.59-75/

Також суду не надано належних доказів того, що позивач звертався до відповідача з приводу оформлення договору купівлі-продажу або з приводу повернення йому грошових.

Позивач посилався в позові на ст. 1213 ЦК України, відповідно до якої набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Той факт, що договір не був посвідчений нотаріально, в той час, як позивачем не надано суду жодного належного доказу про те, що з 07.09.2004 року він звертався до відповідача з приводу нотаріального оформлення договору купівлі-продажу фермерського господарства, суду не надано, не є підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Установивши у справі наявність у сторін договірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також представниками відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Крім того, відповідно до п. 11Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення»встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна (грошей) слід відмовити саме за необґрунтованістю та недоведеністю його вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 657, 1213 ЦК України, ст. ст. 79, 88, 213, 214, 215-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна (грошей) в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду ОСОБА_4