Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/2694/15-ц Головуючий у 1-й інст. Щербак Д. С.
Категорія 27 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Косигіної Л.М., Худякова А.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 березня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» про захист прав споживачів, розірвання кредитного договору та припинення його дії

встановила:

У червні 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» звернулося з позовом до суду, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 014/0001/74/2550 від 04.07.2007 року в розмірі 35 298,24 долари США (еквівалент 1 000 636,84 грн), а саме:

-заборгованість за кредитом 30 520,82 долари США (еквівалент 865 206,22 грн),

-заборгованість за відсотками 3 120,88 долари США (еквівалент 88 470,91 грн),

-заборгованість з пені 1 656,54 долари США (еквівалент 46 959,71 грн)

станом на 23.02.2015 року, а також стягнути з відповідача судові витрати.

У вересні 2015 року ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заява, в якій просить розірвати кредитний договір № 014/0001/74/2550 від 04.07.2007 та припинити його дію з 24.10.2014, оскільки ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» не виконано умови укладеного на забезпечення виконання кредитного договору договору іпотеки від 04.07.2007 та порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Бердичівського міськрайнного суду Житомирської області від 11.12.2015 зустрічна позовна заява прийнята до розгляду та обєднана в одне провадження із позовом ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль».

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24.03.2016 у задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано припиненим кредитний договір за № 014/0001/74/2550 від 04.07.2007, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» та ОСОБА_1, починаючи з 24.10.2014.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішення районного суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що відмова у задоволенні судом позову ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» є безпідставною, оскільки не враховано, що кредитор має право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, чинним законодавством не обмежене право звернення до суду без обовязкового досудового врегулювання спору. Крім того, заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 не сплачена, а тому позивач має право вимагати дострокового погашення заборгованості, оскільки підстав для припинення або розірвання кредитного договору не має.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що банком не були дотримані вимоги ст. 11, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки порушено право волевиявлення на задоволення претензій банку за рахунок предмету іпотеки, ОСОБА_1 не може відмовитись в односторонньому порядку від послуг банку, тобто вимоги банку та його небажання реалізувати предмет іпотеки ставлять позичальника в нерівне становище з банком по виконанню зобовязань за кредитним договором та договором іпотеки. Тому укладений між сторонами 04.07.2007 кредитний договір №014/0001/74/2550 підлягає розірванню та припиненню його дії з часу подання заяви позичальником, тобто з 24.10.2014. А позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 629 ЦК України укладений між сторонами договір є обов'язковим для виконання. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зазначений договір є підставою виникнення зобов'язань.

Відповідно ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або інших умов та вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено, що 04.07.2007 між ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0001/74/2550, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 34 916,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних та кінцевим терміном повернення 02.07.2027 року (а.с. 11-19). На забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами 04.07.2007 укладено договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира, загальною площею 23,8 кв.м, житловою площею 11,9 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1, заставною вартістю 204 619,00 грн (а.с. 99-101). Дані договор ніким не оспорені та є чинними.

За таких обставин, коли кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_1 не оспорюється порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, кредитний договір підлягає виконанню сторонами в повному обсязі. ОСОБА_1, отримавши кошти за вказаним кредитним договором, в подальшому тривалий час виконував його умови.

Разом з тим, в порушення вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, позичальник починаючи з липня 2014 року припинив сплачувати кредит та проценти за його користування, тобто не виконав взяті на себе кредитні зобовязання, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 23.02.2015 року у розмірі 35 298,24 долари США (еквівалент 1 000 636,84 грн), а саме:

-заборгованість за кредитом 30 520,82 долари США (еквівалент 865 206,22 грн),

-заборгованість за відсотками 3 120,88 долари США (еквівалент 88 470,91 грн),

-заборгованість з пені 1 656,54 долари США (еквівалент 46 959,71 грн), що підтверджується розрахунком, наданим банком.

20 жовтня 2014 року представник ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою, в якій зазначив, що останній розриває кредитний договір в одностроннюму порядку та передає право реалізації предмета іпотеки іпотекодержателю (а.с. 102).

На вказане звернення банком було надано відповідь, в якій зазначено, що після надання згоди на реалізацію предмету іпотеки, позичальник жодного разу до банку не зявлявся, а тому організація процедури реалізації іпотечного майна не є можливою і запропоновано звернутися до банку особисто або з представником для вирішення питання реалізації предмету іпотеки в добровільному порядку (а.с. 104).

12 грудня 2014 року представником ОСОБА_1 подана повторна заява, в якій він підтвердив згоду останнього на реалізацію предмету іпотеки відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» (а.с. 105).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що банком порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.1. кредитного договору та розділи 3 і 6 договору іпотеки.

Згідно правового висновку, висловленого Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору (правовий висновок ВСУ у справі № 6-1341цс15 від 2 грудня 2015 року). За таких обставин, коли ОСОБА_1 просить розірвати кредитний договір, посилаючись на порушення банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» після його укладння та виконання сторонами, такі вимоги задовленню не підлягають.

Також, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору й звернувся до суду про його розірвання з підстав невідповідності закону, тільки після звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим договором.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Проте подана позовна заява ОСОБА_1 не містить посилань на порушення банком будь-яких умов договору, окрім небажання іпотекодержателя реалізувати предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та припинивши його дію з 24.10.2014, суд першої інстанції безпідставно вважав необхідною передумовою обовязок банку реалізувати предмет іпотеки, що передбачено розділами 3 та 6 договору іпотеки від 04.07.2007, і як наслідок порушення прав позичальника на вільне волевиявлення. Разом з тим, даними розділами врегульовані права та обовязки іпотекодержателя і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки виключно за рішенням суду або виконавчим написом нотаріуса (а.с. 99-101).

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Отже виключно позивачеві належить право вибору способу захисту.

Беручи до уваги, що позичальником порушено терміни погашення зобовязань за договором та проігноровано розяснення щодо необхідності особистої явки до банку для узгодження можливості раелізації предмету іпотеки в позасудовому порядку, у ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» виникло право на звернення до суду з позовом про дострокове повернення кредиту.

Враховуючи вищевказане, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору від 04.07.2007 і припинення його дії з 24.10.2014 та задоволення позовних вимог банку і стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» заборгованості за кредитним договором № 014/0001/74/2550 від 04.07.2007 в розмірі 35 298,24 долари США (еквівалент 1 000 636,84 грн), а саме:

-заборгованість за кредитом 30 520,82 долари США (еквівалент 865 206,22 грн),

-заборгованість за відсотками 3 120,88 долари США (еквівалент 88 470,91 грн),

-заборгованість з пені 1 656,54 долари США (еквівалент 46 959,71 грн).

Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати, сплачені при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій в розмірі 8 745,24 грн.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ід.н. НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0001/74/2550 від 04.07.2007 року в розмірі 35 298,24 долари США (еквівалент 1 000 636,84 грн), а саме:

-заборгованість за кредитом 30 520,82 долари США (еквівалент 865 206,22 грн),

-заборгованість за відсотками 3 120,88 долари США (еквівалент 88 470,91 грн),

-заборгованість з пені 1 656,54 долари США (еквівалент 46 959,71 грн).

Стягнути з ОСОБА_1 (ід.н. НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» судовий збір у розмірі 8 745,24 грн.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль» про захист прав споживачів, розірвання кредитного договору та припинення його дії.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: