Справа № 449/1041/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2017 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Борняк Р.О.,

при секретарі Баран П.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свою вимогу тим, що 01 серпня 2002 року Відповідач під розписку позичив у нього для придбання квартири 20 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на день подання позовної заяви становить 420 000 гривень. Вищевказана розписка складена строком на 5 років та містить кінцеву дату повернення боргу, а саме 01 серпня 2007 року. У вказаний в розписці строк Відповідач коштів не повернув. Просить стягнути з Відповідача суму боргу за договором позики від 01 серпня 2002 року у розмірі 420 000 гривень.

Позивач в судове засідання не зявився.

Представник Відповідача ОСОБА_3 позов визнав та пояснив, що дійсно 01 серпня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів у сумі 20 000 доларів США. Стверджує, що вказані кошти позичались ОСОБА_2 для придбання ним квартири АДРЕСА_1. Визнає, що грошові кошти ОСОБА_2 були дійсно отримані останнім згідно розписки, однак у звязку із придбанням 08.08.2002 року квартири, необхідністю її ремонту та придбання меблів, а відтак скрутним матеріальним становищем їх повернення у визначений в розписці строк стало неможливим.

Вислухавши пояснення представника Відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх наданими по справі доказами, Суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

В судовому засіданні встановлено, що 01 серпня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений усний договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20 000 доларів США для придбання квартири, про що Відповідачем складена відповідна розписка, що міститься в матеріалах справи /а.с. __/.

Вказані кошти Відповідач зобовязався повернути до 01 серпня 2007 року.

Відповідач свої зобовязання за договором не виконав, у встановлений у розписці строк коштів не повернув у звязку з чим у такого виникла заборгованість в сумі 20 000 доларів США, що еквівалентно 420 000 гривень.

Судом не приймаються до уваги доводи представника Відповідача про скрутне матеріальне становище у звязку із придбанням квартири, оскільки придбання Відповідачем квартири, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шараневича, 22/8 мало місце 08 серпня 2002 року, тоді як з позовом про стягнення боргу Позивач звернувся до Суду у 2016 році.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підставі ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію/передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, і тому вони підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 509, 524, 526, 533, 625, 1046, 1047,1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 79, 84, 88,169, 209, 212-215, 224, 225, 228, 294, 296 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 01 серпня 2002 року у розмірі 420 000 (чотириста двадцять тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Перемишлянський районний суд Львівської області шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_4