Справа № 371/1552/16-ц Головуючий у І інстанції Рудик Ю. В.
Провадження № 22-ц/780/1440/17 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 38 28.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

28 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про продовження строку на прийняття спадщини,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою у відповідності до норм ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР (чинного на час відкриття спадщини) та просив продовжити йому строк для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку та господарськими будівлями, спорудами, що розташований у АДРЕСА_1.

Позивач, як спадкоємець першої черги, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався в силу поважних причин, а саме: на його вихованні перебував син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який хворів та потребував його догляду, він також мав тяжке захворювання, у зв'язку з чим йому була встановлена друга група інвалідності. Крім того, позивач не був обізнаний у юридичних питаннях, а тому пропустив строк для прийняття спадщини.

В 2016 році він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, однак отримав відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини та видачею такого Свідоцтва іншому спадкоємцю. Вважав вказану відмову необґрунтованою та просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого виконавчим комітетом Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області 23.09.2016 р.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складалася із житлового будинку та господарських будівель і споруд, що розташований в с. Потоки Миронівського району Київської області.

Спадкоємцями майна померлого ОСОБА_5 на час відкриття спадщини були: дружина померлого ОСОБА_4, дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_4

30.03.2000 року виконавчим комітетом Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області згідно рішення № 9 від 24.02.2000 р. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Даний факт підтверджується також свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого Миронівською державною нотаріальною конторою Київської області від 05.04.2000 р. за реєстровим № 1473, зареєстрованого в КП Київоблради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 193 в книзі № 1, реєстраційний №24860219.

Згідно договору дарування від 14.11.2008 року ОСОБА_4 подарувала своїй доньці ОСОБА_3 у власність вищезазначений житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами.

На підставі рішення Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області № 266-36-V від 21.05.2010 р. ОСОБА_3 видані Державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 площею 0,2742 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства та серії НОМЕР_3 площею 0,2500 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за вже зазначеною адресою.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, які могли унеможливити звернення до нотаріальної контори, внаслідок чого спадщина була отримана дружиною померлого, як спадкоємцем першої черги.

Колегія суддів із вказаним висновком суду першої інстанції погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно, статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 550 ЦК УРСР передбачений шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. У разі продовження зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, якщо воно реалізоване.

З матеріалів справи вбачається, що позивач після смерті спадкодавця на протязі встановлено чинним на той час ЦК УРСР (ст. 549) шестимісячного строку ( з 30 березня по 30 вересня 1999 року) з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контри не звертався, фактичними діями спадщину не приймав, спадкова справа щодо нерухомого майна померлого за його заявою не відкривалась, свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалось.

Згідно свідоцтву про право на спадщину за законом від 30.03.2000 р. дружина померлого ОСОБА_4 успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

А згодом, ОСОБА_4 подарувала своїй доньці ОСОБА_3 у власність вищезазначений житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що підтверджується договором дарування від 14.11.2008 року.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищезазначеного та оцінюючи встановлені обставини та докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про неналежність і недопустимість доказів, на які посилається апелянт, як на підставу своїх доводів і заперечень, оскільки ним не вчинено жодних дій, передбачених ст. 549 ЦК УРСР, які свідчили про прийняття спадщини, в період з 30 березня по 30 вересня 1999 року, а також не надано доказів проте, що він не міг в силу своїх фізичних можливостей звернутися до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини, а тому висновок суду першої інстанції проте що він із власної волі та ініціативи не прийняв спадщину.

Керуючись ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 10, 57, 60, 212, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагєєв