Справа № 464/2409/16 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/472/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 вересня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2016р. ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, який неодноразово уточнював(а.с.1-2,69-71,79-81) та згідно останніх позовних вимог просив: стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні подень фактичного розрахунку, не виплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 2420,25 грн., вихідну допомогу при звільненні в розмірі 7260,75 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював столяром 2-го розряду ремонтно-будівельної групи квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова та 17.02.2016 року звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Розрахунок був проведений лише 23.02.2016 року. Проте, цей розрахунок був неповний, а тому, він просив: стягнути на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення, невиплачену вихідну допомогу, а також відшкодувати моральну шкоду, яку він оцінив в 10000 грн..

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 вересня 2016 року у позові ОСОБА_2 до Квартирно-експлутаційного відділу м. Львова про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, невиплаченої матеріальної допомоги і вихідної допомоги при звільненні, та про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що підставою для оскарження рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, звертає увагу суду на те, що він особисто подавав заяву працівнику ЗСУ ОСОБА_4 та, яка була погоджена з головним бухгалтером ЗСУ ОСОБА_6 щодо виплати йому матеріальної допомоги, однак реєструвати вказану заяву в його присутності працівник ОСОБА_4 відмовилась. Тоді, він написав ще одну заяву та відправив поштою 15.02.2016. яка була відправлена 17.03. квитанція №181. Крім того, звертає увагу суду на те, що матеріальна допомога виплачується один раз на рік згідно до 4.2. Наказу Міністра оборони України від 24 січня 2006 року № 28 та колективного договору. Крім того, зазначає, що 15 грудня 2015року він виконував обов'язки добового сторожа Пост №1 та був переведений на пост №2, який охороняється денним постом з 09.00 до 18.00 без письмового розпорядження та наказу. Здійснювати переведення працівника можна лише за його згодою та за попередньою згодою профспілкового органу первинної профспілкової організації. Відповідно до п.VІ. 1.8. колективного договору узгоджувати з профспілковою стороною будь - які зміни тривалості робочого дня(тижня), режиму праці, запровадження нових режимів роботи в установах, в окремих підрозділах, для категорій або окремих працівників, повідомляти працівників про їх зміни за два місяці до їх запровадження. У заяві від 17.02.2016 року адресованій начальнику КЕВ м. Львова він, вказував, що хоче розірвати трудовий договір за власним бажанням, відповідно до частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України у зв'язку із зміною робочого часу та відмовою надати йому щорічну основну відпустку за 2015-2016 роки на 24 календарних днів з 16 лютого 2016 року, та відмовою виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення. Крім того, вважає, що згідно КЗпП працівник повинен відпрацювати два тижні з моменту повідомлення керівника, тобто як вказано в заяві від 17 лютого 2016року з 18 лютого по 02 березня 2016 року, а 3 березня відповідач мав право звільнити його з роботи, якщо він не відкликав раніше поданої заяви. Звільнення без двотижневої відпрацювання можливо лише у чітко визначених випадках(переїзд в інше місто; за станом здоров'я і т.д.). Крім того, в рішенні зазначено, що «позивач був звільнений в день подання заяви про звільнення, а відповідач з об'єктивних причин не мав можливості провести розрахунок з позивачем в день звільнення». Разом з тим, судом не з'ясовано які об'єктивні причини щодо звільнення з дня подання заяви, тобто 17 лютого 2016 року. Вважає, що відповідач самостійно прийняв таке рішення в порушення ст.116 КЗпП. При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 3 статті 38 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. На підставі наведеного, просить: скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, а саме: визнати незаконним та скасувати наказ від 17 лютого 2016р. №28 начальника КЕВ м. Львова про звільнення; визнати дії та бездіяльність ТВО начальника Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова щодо його звільнення з роботи згідно наказу від 17 лютого 2016р. №28 - не правомірними; стягнути з КЕВ м. Львова на його користь компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку в сумі 691,60 грн., стягнути з КЕВ м. Львова в його користь за не вчасно виплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 2420,25 грн., стягнути з КЕВ м. Львова в його користь вихідну допомогу у розмірі середнього заробітку, але не менше тримісячного середнього заробітку в сумі 7200,00 грн., стягнути з КЕВ м. Львова в його користь моральну шкоду в сумі 10000,00 грн..

Представник відповідача в судове не з'явився, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою наявною в матеріалах справи(а.с.151), про причини неявки суд не повідомив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, а тому розгляд справи, відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України, здійснюється колегією суддів за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта(позивача) ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом позивач ОСОБА_2 був прийнятий на роботу з 17 вересня 2015 року, на вакантну посаду столяра 2 розряду ремонтно - будівельної групи, з виконанням обов'язків сторожа (військове містечко №288 Львівського гарнізону) сторожової охорони КЕВ м. Львова, з посадовим окладом 1223 грн. на місяць без стажування (підстава: заява ОСОБА_2, наказ начальника КЕВ м. Львова №213 від 17.09.2015р.)(а.с.25 зворот).

Згідно витягу із наказу начальника КЕВ м. Львова (по стройовій частині) №28 від 17 лютого 2016 року позивач ОСОБА_2 звільнений з роботи 17 лютого 2016 року за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) на підставі власної заяви(а.с.26-26 зворот)

Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що 19.02.2016 року та 23.02.2016 року на рахунок позивача надійшла сума заробітної плати разом з компенсацією за невикористані дні щорічної відпустки та за дні тимчасової непрацездатності. Тобто, розрахунок з позивачем проведено не в день звільнення.

Як вбачається із заяви від 17.02.2016 року, адресованій начальнику КЕВ м.Львова позивач, просить розірвати трудовий договір за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 18 лютого 2016 року.(а.с.4)

Частиною 3 ст.38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Для припинення трудового договору за ст.38 КЗпП України волевиявлення працівника має бути чітким, добровільним і вираженим у письмовій формі.

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 та наказу начальника КЕВ м. Львова (по стройовій частині) №28 від 17 лютого 2016 року позивач ОСОБА_2 звільнений з роботи 17 лютого 2016 року за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) на підставі власної заяви в якій останній посилається на ч.3 ст.38 КЗпП України(а.с.26-26 зворот)

Як вбачається із змісту уточненої позовної заяви(а.с.79-81) та доводів апеляційної скарги(а.с.127-131), позивач зазначає, що відповідачем порушено законодавство про працю, а саме: змінено робочий час, відмовлено надати щорічну основну відпустку за 2015-2016 роки на 24 календарних днів та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення.

Зокрема, позивач посилається на те, що 15.02.2016 року ним було подано заяву про надання щорічної відпустки, але в порушення вимог закону відпустка не була йому надана та не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення.

Однак, таке посилання позивача не заслуговує на увагу, оскільки єдиною підставою для надання відпустки та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення є відповідний наказ власника або уповноваженого ним органу. Як встановлено судом, такого наказу видано не було.

Крім того, згідно плану відпусток працівників КЕВ м. Львова на 2016 рік, затвердженого 31 грудня 2015 року (а.с.24-25) відпустка ОСОБА_2 запланована з 01.04.2016 р., а за період роботи з 17 вересня 2015 року по 17 лютого 2016 року, позивачу, на підставі вищезгаданого наказу про звільнення, було виплачено компенсацію за 10 (десять календарних днів невикористаної відпустки за вказаний період роботи (з розрахунку 24 календарних днів за повний робочий рік).

Безпідставними є доводи апелянта щодо невиплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки така допомога на оздоровлення виплачується при наданні щорічної відпустки, а працівникам, яким при звільненні виплачується компенсація за невикористану відпустку, виплата грошової допомоги на оздоровлення не здійснюється. В наказі № 28 від 17.02.2016 року зазначено про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а відтак, відсутні законні підстави для нарахування та виплати допомоги на оздоровлення.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення вихідної допомоги на підставі ст.44 КЗпП України, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутні підстави для виплати позивачу вихідної допомоги, оскільки в заяві працівника так і в наказі про звільнення позивача не зазначено, що звільнення відбувається у зв'язку із порушенням підприємством законодавства про працю,

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства, відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України(постанова ВСУ від 31 жовтня 2012рр. у справі №6-120 цс12).

Факт невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору як передбачені законом підстави для розірвання трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України підлягають доведенню позивачем.

Необхідною умовою для настання передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності є наявність вини власника або уповноваженого ним органу.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до умов розділу V.I колективного договору КЕВ м. Львова оплата праці робітників і службовців Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова проводиться згідної наказу Міністра оборони України № 28 від 24.01.2006 р. «Про впорядкування умов оплаті праці працівників загальних (наскрізних) професій і посад бюджетних військових частик закладів, установ та організацій Збройних Сил України» зі змінами.

Судом встановлено, що розрахунково-касове обслуговування відповідача здійснюється Управлінням Державної казначейської служби України на підставі договору від 05.01.2015 року. Відповідно до п. 2.4.8 цього договору клієнт має право надавати органу Казначейства платіжні, розрахункові та інші розпорядчі документи протягом одного операційного дня в межах операційного часу, визначеного органом Казначейства з урахуванням регламенту роботи системи електронних платежів Національного Банку України.(а.с.58-64)

В п. 2.3 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 309 від 02.03.2012 року, зазначено, що органи Казначейства звіряють поданий розпорядником Реєстр та підтвердні документи на предмет відповідності даних, включених до Реєстру. Підтверджені документи, надані розпорядником бюджетних коштів, опрацьовуються органом Казначейства за захищеними видатками, які не потребують проведення процедур закупівель, - протягом одного операційного дня.

Згідно вищезгаданої заяви позивача від 17.02.2016 року, він просив звільнити його з роботи з 18.02.2016 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

З наказу № 28 від 17.02.2016 року вбачається, що відповідач розірвав з позивачем трудовий договір, на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Зважаючи на те, що позивач був звільнений в день подання заяви про звільнення, то відповідач з об'єктивних причин не мав можливості провести розрахунок з позивачем в день звільнення.

Зокрема, як вбачається із матеріалів справи, заява про звільнення була подана позивачем 17.02.2016 року, в цей же день було видано наказ про звільнення, була видана трудова книжка та бухгалтерією проведено розрахунок заробітної плати позивача та компенсації за невикористані дні відпустки. 18 лютого 2016р. всі необхідні документи були передані до органів Казначейства, і 19.02.2016 року належні позивачу при звільненні суми були зараховані на його рахунок.

Щодо коштів, які надійшли на рахунок позивача 23.02.2016 року, то вони є компенсацією за час тимчасової непрацездатності позивача, що останнім не заперечується. Вказаними коштами розпоряджається Фонд соціального страхування та строки надходження вказаних сум не залежать від волі відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, чи зміну формулювання причин звільнення, чи визнання дій відповідача щодо ненадання відпустки та невиплати матеріальної допомоги неправомірними, позивачем не заявлялись.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 вересня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета