14.02.2017 Єдиний унікальний номер 205/6091/16-ц
справа № 2/205/495/17
14 лютого 2017 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання Сахончик Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,
Позивач 11 серпня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він та його донька ОСОБА_4 є власниками квартири АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі, які в ній не проживають з 2004 року.
Позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 3 в будинку № 21 вул. Дунаєвського в м. Дніпрі.
Позивач у своїй заяві від 14 лютого 2017 року просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачі у судове засідання не зявились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило.
На підставі ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідачів.
Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило.
Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради надала письмові заперечення.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Підставою звернення ОСОБА_1 з позовом до суду є захист інтересів власника, повязаних із реалізацією складової частини змісту права власності права користування та розпорядження квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло серії 002799, виданого 20 травня 1999 року ВАТ ДМЗ імені Петровського згідно з розпорядженням (наказом) від 20 травня 1999 року № 2854-П (а.с. 6).
У вищезазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 14).
Відповідачі у вищезазначеній квартирі не мешкають з серпня 2004 року, що підтверджується актами КЖЕП «Центральний» Дніпропетровської міської ради від 01 лютого 2016 року та 15 липня 2016 року (а.с. 15, 16).
Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
За змістом ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Згідно ч. 3 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що реєстрація відповідачів у квартирі АДРЕСА_3 порушує права позивача, як її власника, відповідачі за зазначеною адресою не проживають з серпня 2004 року, тобто понад один рік, а, отже є достатні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Зважаючи на те, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 551,20 грн. (а.с. 5), суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме: судовий збір.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 6-7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 72, 150 ЖК України, ст. ст. 15-16, 317, 319, 321, 379, 382, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 10-11, 59-61, 88, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212, 213-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, такими, що втратили право користування квартирою № 3 в будинку № 21 по вул. Дунаєвського в м. Дніпрі.
Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,20 грн. (пятсот пятдесят одна гривня двадцять копійок).
Відповідачем може бути подано заяву про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення позивачем може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії заочного рішення.
Суддя Н.В. Басова