Справа №592/8732/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Корольова Г. Ю.
Номер провадження 22-ц/788/1817/17 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2017 року

в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, яку мотивував тим, що у липні 2014 року він був призваний на військову службу по мобілізації та зарахований до складу 91-го окремого полку оперативного забезпечення. У період з 18 вересня 2014 року по 29 травня 2015 року брав участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України в Донецькій області. Вказує, що 25 травня 2015 року отримав чисельні поранення, струс головного мозку від вибуху міни під час мінометних обстрілів селища Водяного, де його військова частина, в складі якої перебував і він, тримала оборону. Вважає, що саме в результаті збройної агресії Російської Федерації він отримав поранення, внаслідок чого йому встановлена ІІІ група інвалідності. При цьому, як вважає позивач, було порушено його право на життя і здоров`я, що гарантовано ст. 27 Конституції України та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд встановити юридичний факт його поранення 25 травня 2015 року в районі селища Водяного Ясинуватського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

При цьому, вказує, що встановлення вказаного юридичного факту буде мати для нього юридичні наслідки, а саме: для визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто, особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених Конвенцією та іншими нормами міжнародного права.

Також заявник зауважує, що вказаний юридичний факт може бути встановлений лише в судовому порядку, так як іншого порядку щодо його встановлення законом не передбачено.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення вказаного факту, що має юридичне значення.

Із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 не погодився і оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалити нове рішення про задоволення його заяви. Вказує, що суд першої інстанції хоча і послався на те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим, однак відмовив у задоволенні заяви, не дивлячись на те, що заявлені вимоги мають індивідуальний характер і подані з метою визначення його статусу, як особи, яка на момент поранення перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, тобто, жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення для нього права на отримання допомоги від ряду міжнародних гуманітарних організацій.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31 липня 2014 року призначено та зараховано до списків особового складу частини молодшого сержанта ОСОБА_1 начальника електростанції відділення дорожньої техніки і взводу забезпечення руху роти розгородження. З 31 серпня 2014 року заявник приступив до службових обов`язків (а.с. 33).

Відповідно до довідки командира військової частини від 23 вересня 2015 року молодший сержант ОСОБА_1 у період з 18 вересня 2014 року по 28 жовтня 2014 року, з 09 листопада 2014 року по 23 грудня 2014 року, з 01 лютого 2015 по 11 березня 2015 року та з 18 травня 2015 року по 29 травня 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції (а.с. 97).

Свідоцтвом про хворобу Військово лікарської комісії від 17 вересня 2015 року, медичними характеристиками від 08 липня 2015 року та від 21 вересня 2015 року підтверджуються ті обставини, що ОСОБА_1 приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей загальним терміном більше 135 днів, а 25 травня 2015 року під час виконання завдань інженерного забезпечення в складі сил АТО внаслідок мінометного обстрілу, що здійснювався незаконними збройними формуваннями в районі с. Водяне Ясинуватського району Донецької області, отримав вибухову травму і осколкові поранення правої гомілки, у зв`язку з чим проходив тривале лікування. Крім того, сама травма «Залишкові явища вибухової травми, закритої ЧМТ, струсу головного мозку (25 травня 2015 року) представлена у вигляді розсіяної органічної симптоматики, нерізко виражених лікворо динамічних порушень, астено вегетативного синдрому. Енцефалопатія І стадії (дисциркуляторна, пост травматична) з нерізко вираженими цефалічним, вестибуло атактичним синдромами. Травматичний розрив (25 травня 2015 року) латеральної головки трьохголового м`язу правового плеча з незначним порушенням функції. Вторинна початкова катаракта, складний короткозорий астигматизм лівого ока в 3,0 Д при короткозорості в меридіані найбільшої аметропії в 4,0 Д і гостроті зору з корекцією 0,3» пов`язана із захистом Батьківщини (а.с. 104 106).

Встановлено, що на даний час ОСОБА_1 визнаний інвалідом ІІІ групи, а причиною інвалідності є травма, пов`язана із захистом Батьківщини, що вбачається з довідки до акта огляду МСЕК. Заявник має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджено відповідним посвідченням (а.с. 101 102).

Факт отримання вибухової травми 25 травня 2015 року під час виконання завдань інженерного забезпечення в складі сил АТО підтверджується також записами у військовому квитку заявника, довідками та відомостями військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_2 (а.с. 110 - 112).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24 вересня 2015 року молодшого сержанта ОСОБА_1 було звільнено з військової частини у запас (а.с. 103).

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт поранення заявника під час виконання ним обов`язку військової служби на території Донецької області підтверджений належними та допустимими доказами і не потребує судового захисту, оскільки не заперечується державними органами влади. Крім того, суд вважав, що наявність або відсутність факту збройної агресії Російської Федерації проти України жодним чином не породжує та не може породити юридичних наслідків для заявника, зокрема, сприяти виникненню, зміні або припиненню його особистих чи майнових прав, тому не вбачав підстав для задоволення його заяви про встановлення факту поранення в зоні проведення АТО внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, хоча при цьому послався і на те, що факт збройної агресії є загальновідомим і про це зазначається на законодавчому рівні.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновками суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні заяви, виходячи з наступного.

Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України» «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» № 337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російської Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння нерегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому, лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України".

17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VІІ, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів".

21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя".

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VІІ від 15.04.2014 року, із змінами і доповненнями, Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України із зазначенням дати початку тимчасової окупації 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України» «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», від 21 квітня 2015 року №337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за наступними обставинами.

Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, формування російського козацтва та укомплектований чеченцями громадянами Російської Федерації, батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки". Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме "Луганська Народна Республіка" та "Донецька Народна Республіка" не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою.

На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року в зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил».

Нерегулярні збройні формування, задіяні Російської Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси, які постачалися з території РФ. Це підтверджувалося поясненнями численно затриманих військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

На підтвердження вищевикладеного заявником було надано наступне.

1) Статті «МЗС Британії назвав прикрим фактом референдум на Донбасі» та «Держдепартамент США знову заявив про невизнання референдумів на Донбасі» від 11 травня 2014 року, «Генасамблея ООН схвалила резолюції по Криму» від 16 листопада 2016 року, що опубліковані на інтернет порталі Кореспондент.net, статтю на інтернет порталі Новини Укрінформ «ЄС не визнає «референдум» на сході України» від 12 травня 2014 року (а.с. 34 36, 81 - 82).

2) Офіційне повідомлення Державної Прикордонної служби України від 21 березня 2014 року «Серед непропущених в Україну російських екстремістів переважно колишні військові, але є й колишні в`язні», інформація від 13 грудня 2014 року опублікована прес-центром СБУ: «СБУ затримала найманця-бойовика «Оплоту», офіційне повідомлення Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки і оборони України від 04 березня 2015 року (а.с. 37 44).

3) Розслідування транскордонних атак на сході України Міжнародного Партнерства за Права людини (ІРНR), Норвезького Гельсінського Комітету та Української Гельсінської спілки з прав людини (а.с. 45 72).

4) Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи від 2014, 2015, 2016 р.р., в яких засуджуються військові дії Російської Федерації на території України (а.с. 73 79, 87 - 96).

5) Статті на інтернет-порталах 112.uа та news.bigmir.net «Гаагський трибунал прирівняв анексію Криму до війни» та «Путін розірвав угоди РФ з Міжнародним судом Гааги» (а.с. 83 86).

6) Зведення прес-центру штабу АТО, офіційне повідомлення інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки і оборони України станом на 25 травня 2015 року, в яких зазначається про продовження обстрілів терористами українських позицій на всіх напрямах проведення АТО, у тому числі і селища Водяного (а.с. 107 109).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

За наслідками військової агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до абз. 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ, зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Також Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Отже, при вирішенні даної справи знайшов своє підтвердження факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, що є загальновідомим.

Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України № 1817 від 23 вересня 2015, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 , молодший сержант ОСОБА_1 дійсно у період з 18 вересня 2014 року по 28 жовтня 2014 року, з 09 листопада 2014 року по 23 грудня 2014 року, з 01 лютого 2015 по 11 березня 2015 року, з 18 травня 2015 року та по 29 травня 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції (а.с. 97).

Вищевикладені обставини справи встановлюють причинний зв`язок між пораненням ОСОБА_1 25 травня 2015 року в районі селища Водяного Ясинуватського району Донецької області та обставинами того, що він в цей час проходив військову службу та безпосередньо брав участь у проведенні антитерористичної операції на території України по захисту її незалежності, суверенітету та територіальної цілісності, що межує з територією, тимчасово окупованою в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України.

Отже, в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, розпочатих Російською Федерацією, ОСОБА_1 було поранено, внаслідок чого і було порушено право заявника на життя та здоров`я, що гарантовано ст. 27 Конституції України та про що йдеться і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

В той же час, Конвенцією про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 19954 року (ст.ст. 2, 13), дано визначення жертви міжнародного збройного конфлікту та визначено статус особи, яка перебуває під захистом цієї Конвенції, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених нормами міжнародного права, в тому числі і права на отримання допомоги від гуманітарних організацій (Міжнародного Комітету Червоного Хреста, Міжнародної Федерації товариства Червоного Хреста і Червоного Півмісяця і т. ін.).

Зокрема, відповідно до ст. 13 Конвенції вона застосовується до поранених і хворих, які належать, в тому числі, і до категорії та особливого складу збройних сил сторони конфлікту.

В той же час, зі змісту вищенаведеної Конвенції вбачається, що отримати допомогу від міжнародних гуманітарних організацій заявник може при наявності встановлення йому статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, так як наявність у нього статусу ветерана війни інваліда війни, про що свідчить відповідне посвідчення, вищевказаного статусу не визначає.

До того ж, встановлення заявленого ОСОБА_1 юридичного факту можливе лише в судовому порядку, так як іншого порядку для вирішення цього питання чинним законодавством не передбачено.

Отже, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо встановлення факту його поранення 25 травня 2015 року в районі селища Водяного Ясинуватського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України з огляду на те, як вказав суд першої інстанції, що факт щодо збройної агресії РФ проти України є загальновідомим і його закріплено на законодавчому рівні, оскільки юридичний факт, який просить встановити заявник, носить індивідуальний характер і стосується виключно його самого.

Крім того, згідно з ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 , виконуючи обов`язки військової служби, був поранений в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України та обставини того, що встановлення даного юридичного факту необхідно заявнику для виникнення у нього права для звернення до міжнародних гуманітарних організацій за отриманням допомоги, як жертві міжнародного збройного конфлікту, тому заява має бути задоволена.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 , порушивши, тим самим, норми матеріального і процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому оскаржуване рішення суду необхідно скасувати, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п. 1, 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2017 року в даній справі скасувати.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити юридичний факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 25 травня 2015 року в районі селища Водяного Ясинуватського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -