Справа № 658/3509/16-ц
(провадження № 2/658/109/17)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2017 року м.Каховка

Каховський міськрайонний суд Херсонської області в складі:

Головуючого судді: Батовріної І.Г.

За участю секретарів: Завізьон С.А., Бірючової О.В. Берднікової С.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні залі суду м.Каховки Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 01.07.2011 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 200 000грн., які останній зобов»язався повернути до 01.03.2012. У встановлений строк зобов»язання не виконав, у зв»язку з чим рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17.08.2015 з ОСОБА_2 було стягнуто 336517,99грн., з них: 20000 сума боргу, 19317,99 - 3% річних від просроченої суми за період з 01.03.2012 по 25.05.2015; 117200грн.- інфляційні за період з 01.03.2012 по 30.04.2015. Сума боргу по теперішній час не повернута, тому позивач просив суд стягнути з відповідача : 8682грн.- 3% річних за період з 26.05.2015 по 04.11.2016, 21800грн. - інфляційні втрати за період з 01.05.2015 по 30.09.2016, 110494грн.- проценти від суми за період з 04.11.2013 по 04.11.2016.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав на підставах зазначених в позові просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову,

Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Встановлено, що 01.07.2011 між сторонами був укладений договір позики за яким позивач надав відповідачу позику в розмірі 200 000грн., які зобовязався повернути в строк до 01.03.2012. (а.с.7)

Разом з тим, відповідач не виконав вчасно свого зобов'язання з повернення позики, у зв'язку з чим рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17.08.2015, яке набуло законної сили 20.10.2015, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 336517,99грн. , з яких : 200000грн. сума боргу, 19317,99грн. - 3% річних, 117200грн. - інфляційні витрати.(а.с.8-12)

Зазначені обставини справи підтверджуються відповідними судовими рішеннями, а відтак в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідач не повертає позивачеві основну суму боргу у зв'язку з чим позивач просив стягнути з відповідача 3% річних, інфляційні нарахування на суму боргу, три проценти річних від простроченої суми та проценти з користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Причини невиконання таких зобов'язань правового значення для справи не мають.

Договір позики є двостороннім правочином. Також, після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. В цьому разі розмір відсотків визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі встановити норму, що відсотки за договором не нараховуються або інший рівнозначний вислів.

Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу (абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК).

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року (№ 6-36цс14)

Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доказів повернення грошових коштів, що були отримані відповідачем за розпискою, представником останнього суду не надано.

Посилання представника відповідача на наявність виконавчого провадження за рішенням суду від 17.08.2015 та сплати за ним частини боргу, суд до уваги не приймає, оскільки з урахуванням вимог ч.3 ст.1049 ЦК України позика залишається неповернутою.

Позивач просив суд стягнути з відповідача: 8682грн.- 3% річних за період з 26.05.2015 по 04.11.2016, 21800грн. - інфляційні втрати за період з 01.05.2015 по 30.09.2016, 110494грн.- проценти від суми за період з 04.11.2013 по 04.11.2016, при цьому надав відповідний розрахунок, який представником відповідача не спростований.

Отже, суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає задоволенню.

Посилання представника відповідача на застосування строків позовної давності не підлягають застосуванню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Строк виконання зобов'язання за договором позики закінчився 01.03.2012, з цього ж часу розпочався перебіг строку позовної давності для пред'явлення позову до суду з метою захисту своїх цивільних прав та інтересів щодо стягнення з боржника інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми.

Як вбачається з матеріалів справи, позов про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу а також інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми позивач подав до суду в лютому 2015 року.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.3 ст.264 ЦК України).

Таким чином, враховуючи, що позивач на теперішній час звернувся до суду 07.11.2016, вимоги про стягнення процентів від суми позики раніше не пред»являлись а на теперішній час заявлені в межах 3-річного строку, суд приходить до висновку, що строк позовної давності не сплив.

Керуючись ст. 10,60, 212-215 ЦПК України , суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01.07.2011: 8682грн.- 3% річних за період з 26.05.2015 по 04.11.2016, 21800грн. - інфляційні втрати за період з 01.05.2015 по 30.09.2016, 110494грн.- проценти від суми за період з 04.11.2013 по 04.11.2016, а всього 140976грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя І. Г. Батовріна