Головуючий в 1 інстанції Козлов Д.О.
Доповідач Гаврилова Г.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Пономарьової О.М., Лопатіної М.Ю.

за участю секретаря Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, до Державної казначейської служби України, ОСОБА_3 Міністрів України про відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, заінтересована особа: Маріупольська місцева прокуратура №2 Донецької області, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що 24 січня 2015 року у мікрорайоні «Східний» міста Маріуполя в результаті терористичного акту на очах ОСОБА_2 було знищено автомобіль ОСОБА_1А.«Мерседес Віто» модель «108 СDІ», кузов № VSА2865, 1999 року випуску, н/з АН 3275ІЕ, яким користувався та розпоряджався ОСОБА_2 на підставі довіреності.

Того ж дня, комісією уповноважених представників влади було складено акт, де вказано, що ймовірно від влучення артилерійського снаряду було знищено автомобіль позивача. У теперішній час Управлінням СБУ в Донецькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000047 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України, в ході якого встановлено через проведену автотоварознавчу експертизу, що середня ринкова вартість на момент дослідження знищеного автомобіля позивача «Мерседес Віто» н/з НОМЕР_1 може складати 116 950 грн. Просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 Міністрів України та державної казначейської служби України на користь позивача в особі ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 116950 грн. ,а також моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що на теперішній час не існує закону, який би регулював порядок відшкодування шкоди заподіяної громадянам терористичним актом. Разом з цим, відшкодування вказаної шкоди регламентується спеціальною нормою ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обовязок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини, - та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача ОСОБА_1, представника відповідача Державної казначейської служби та прокурора, які про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Представник Маріупольської місцевої прокуратури № 2 надав заяву про слухання справи за його відсутність. (а.с. 220,233,238).

Заслухавши суддю - доповідача, доводи представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4, які підтримали доводи апеляції та просили її задовольнити,заперечення представників відповідача ОСОБА_3 Міністрів України -ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які просили судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що власником автомобілю «Мерседес Віто» н/з НОМЕР_1 є ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (серія САО № 904345), та ОСОБА_2 керує даним автомобілем на підставі довіреності. (а. с. 29-30).

Згідно акту від 28 січня 2015 року, складеного комісією у складі старшого інспектора відділені пожежної безпеки з державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Донецькій області старшого лейтенанта служби цивільного захисту ОСОБА_7 заступника начальника 24 ДПРЧ З державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Донецькій області старшого лейтенанта служби цивільного захисту ОСОБА_8, за участю громадянина ОСОБА_2 вбачається, що комісія здійснила вихід на місце події, що виникла 24 січня 2015 року орієнтовно об 09-40 годині за адресою: м. Маріуполь, вул. Київська 46, та зробила висновок, що ймовірно від влучення артилерійського снаряду було знищено мікроавтобус «Мерседес Віто» н/з НОМЕР_1, транспортний засіб згорів, двері з правого боку відірвані, колеса згоріли, моторний відсік деформовано, в середині залишки двигуна, кузов деформовано, вигнуто дах, салон вигорів повністю, на залишках автомобіля чисельні отвори, орієнтовно від вибуху артилерійського пристрою (а. с. 27).

Згідно з актом обстеження автомобіля ОСОБА_2, складеного 12 лютого 2015 року та затвердженого 18 лютого 2015 року комісією ПАТ «ММК імені Ілліча», в ході обстеження автомобіля «Мерседес Віто» н/з НОМЕР_1 визначено, що ремонт такого автомобіля недоцільний, що також підтверджується фото знімками, долученими позивачем до справи (а. с. 26, 31, 32).

Слідчим відділом УСБУ в Донецькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000047 від 24 січня 2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України. За вказаним провадженням ОСОБА_2 на підставі його заяви від 14 липня 2015 року за ст. 55 КПК України залучено у якості потерпілого через знищення автомобіля «Мерседес Віто» н/з НОМЕР_1. Досудове розслідування триває, винні особи у скоєнні злочину наразі не встановлені. (а. с. 19, 20, 21).

Зазначені обставини жодною стороною не оспорюється.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із відсутності підстав для деліктної відповідальності відповідачів у справі як окремо кожного так і в солідарному порядку, оскільки в їх діях не встановлено протиправної поведінки. У свою чергу, діюче законодавство України передбачає можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок Державного бюджету лише у випадках, передбачених Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Тому, за відсутності іншого законодавчо визначеного порядку відшкодування шкоди від злочину, у випадках, коли злочин вчинено іншими суб'єктами, ніж ті, що визначені наведеним Законом, відшкодувати шкоду, завдану злочином, за рахунок Державного бюджету неможливо.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилався на те, що така завдана йому внаслідок подій, які відбувалися на території м. Маріуполя 24 січня 2015 року , а саме, внаслідок обстрілу житлових районів міста в період проведення антитерористичної операції.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому ОСОБА_3 Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2914.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням ОСОБА_3 Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р місто Маріуполь Донецької області, відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція.

Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи.

Вирішуючи спір, суд на вказане уваги не звернув, та застосував лише загальні положення відшкодування шкоди, ст. 1166 ЦК України, чим фактично поклав на позивача тягар доказування доведеності завданої шкоди.

Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди, завданою тероризмом, є помилковим, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Разом з цим, згідно зі статтею 85 Кодексу цивільного захисту України відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

Згідно статті 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом"відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону.

Відповідно до стаття 10 та 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У якості доказу вартості заподіяної шкоди позивач посилається на ксерокопію висновку експерта № 1020 від 13 травня 2016 року в експертизі, проведеної в рамках кримінального провадження № 000047 за ознаками злочину, передбаченого ст. 258 ч. 3 КК України, та в якому було визначено, що середня ринкова вартість на момент дослідження автомобіля ОСОБА_1 «Мерседес Віто» н/з НОМЕР_1, може складати 116950 грн. (а. с. 9-17).

Як вбачається з описової частини даного висновку, на обговорення експерту було поставлено лише питання щодо середньої ринкової вартості автомобілю.

Відповідно до п.7.3 «ОСОБА_9 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів»( Наказ Міністерства Юстиції України № 142/5/2092 від 24.11.2003 року) , яким керувався експерт, загальна формула для визначення дійсної ( ринкової) вартості транспортного засобу має вигляд: С = Сср х (1+(Гк/100)+(Дз/100)+Сдод, де, зокрема, С- це ринкова вартість, Сср- середня ринкова вартість « КЗТ», грн.( а.с.11)

Отже, експерту було поставлено питання щодо визначення однієї із складових дійсної вартості транспортного засобу, та зазначений висновок, проведений в рамках кримінального провадження, не містить інформації щодо предмету доказування у цивільній справі.

Представник позивача пояснив суду, що наразі залишки пошкодженого автомобілю здані на металобрухт, будь-яких доказів вартості автомобілю на момент його пошкодження відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права і обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Відповідно до статті 143 ЦПК України для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки , ремесла тощо суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до стаття 10 ЦПК України апеляційний суд двічі розяснив сторонам їх право на заявлення клопотання щодо призначення судової експертизи на предмет визначення розміру матеріальної шкоди, завданої позивачу,внаслідок пошкодження транспортного засобу.

Сторони ,зокрема, представник позивача, із посиланням на відсутність грошових коштів для проведення експертизи, відмовились від свого права на заявлення клопотання про призначення судової експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, якщо позивач для підтвердження розміру шкоди не надає доказів на підтвердження своїх вимог, суд відповідно до вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів.

У будь-якому випадку обов'язок доведення розміру шкоди лежить на позивачеві, а експертиза може бути призначена судом лише за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки позивач відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не довів обставин,на які посилався, а саме- розмір завданої йому шкоди, судова колегія з урахуванням того, що законом не встановлений інший порядок встановлення розміру матеріальної шкоди потерпілому внаслідок терористичного акту,вважає, що у задоволені позову про відшкодування шкоди ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, до Державної казначейської служби України, ОСОБА_3 Міністрів України про відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом,заінтересована особа: Маріупольська місцева прокуратура №2 Донецької області відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Гаврилова Г.Л.

ОСОБА_10

ОСОБА_9