Справа № 466/9251/13 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/217/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Левика Я. А.

при секретарі: Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 червня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пластфарма» до ОСОБА_2, третіх осіб без самостійних вимог обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а:

06.12.2013 року ТзОВ «Пластфарма» звернулось до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - приміщення (склад солі, позначений літ. М), загальною площею 411,2 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Промислова, 50/52, укладеного 19 грудня 2012 року між ТОВ «Пластфарма» та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 5925, та про витребування від ОСОБА_2 спірного приміщення.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що рішенням загальних зборів учасників Товариства від 7 липня 2011 року, протокол № 7, виконавчому органу було заборонено відчуження майна Товариства, вартість якого становить понад 100 тис. грн. Зазначав, що колишній керівник товариства ОСОБА_5, незважаючи на вказане рішення загальних зборів, 19 грудня 2012 року відчужив ОСОБА_2 нерухоме майно Товариства, вартість якого перевищує 100 тис.грн., без отримання відповідного дозволу від власників майна. Свідоме ігнорування обмежень на відчуження майна, а також інші обставини, що супроводжували укладання оскаржуваного правочину, вважає правовою підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування його наслідків.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна приміщення (склад солі, позначений літ. М), загальною площею 411,2 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Промислова,50/52, реєстраційний номер майна 9029053, який був укладений 19 грудня 2012 року між ТзОВ «Пластфарма» та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №5925. Все, що набуте сторонами при укладенні вищевказаного договору купівлі-продажу, повернуто в попередній стан. Витребувано від ОСОБА_2 приміщення (склад солі, позначений літ. М), загальною площею 411,2 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Промислова,50/52, реєстраційний номер майна 9029053. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з»ясуванням усіх обставин справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом справу розглянуто поверхово, не перевірено належним чином законності та обґрунтованості вимог позивача, не встановлено та не перевірено усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Вважає, що ухвалене рішення суду не відповідає вимогам закону та ґрунтується на припущеннях. Також зазначає, що згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 06.12.2012 року, станом на дату видачі витягу, у графі «Керівник юридичної особи та наявність обмежень щодо його повноважень» визначено ОСОБА_5 В»ячеславовича без зазначення будь-яких обмежень. Позивачем не було надано суду доказів того, що ТзОВ «Пластфарма» довело до відома директора Товариства встановлені обмеження, зокрема, докази направлення на адресу реєстрації та проживання ОСОБА_5 копію протоколу загальних зборів товариства від 07 липня 2011 року, яким було встановлено обмеження директору товариства у вчиненні правочинів, вартість яких перевищує 100 000 грн. Оскільки ОСОБА_5, як директор, не був належним чином ознайомлений з рішенням загальних зборів від 07 липня 2011 року, вважає, що на момент укладення спірного договору він мав законні повноваження від товариства на укладення даного договору.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов»язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 та ч.ч. 2,3 ст. 145 ЦК України установчими документами товариства з обмеженою є статут. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ст.207 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін повертає другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (двостороння реституція).

Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов»язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-2363цс16 юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачен о, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Разом з тим, Верховний суд України розглядаючи справу № 3-84гс16 Постановою від 06 квітня 2016 року чітко констатував, що навіть якщо директор є уповноваженою особою, але не дотримується додаткових вимог до порядку вчинення значного правочину, то цей правочин вважається вчиненим ним із перевищенням обсягу повноважень на здійснення правочину.

Відповідно до статті 241 ЦК правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обовязки з моменту вчинення цього правочину.

Верховний суд наголошує, що такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання, тобто в судовому процесі необхідно довести, що Позивач упродовж тривалого часу вчиняв дії, спрямовані на виконання оспорюванного договору.

Судом встановлено, що учасниками (засновниками) юридичної особи ТОВ «Пластфарма» згідно Статуту та державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців є: ТОВ «Спецмедінвестпром» та ТОВ«Портфарм».

Рішенням загальних зборів Товариства від 04.03.2005 року директором ТзОВ «Пластфарма» призначений ОСОБА_5

Згідно п. 4.7 Статуту майно товариства складається із статутного капіталу та інших фондів, обігових коштів та основних засобів (власних), та тих, що знаходяться в оперативному правлінні товариства.

Згідно п. 4.12 Статуту порядок погашення збитків товариства визначається виключно на підставі рішень Зборів; або за рахунок резервного фонду товариства; або за рахунок продажу майна товариства (з дозволу Зборів), або ж санації (ліквідації) підприємства за процедурою й у випадках встановлених законодавством.

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ«Пластфарма» від 7 липня 2011 року (протокол № 7) директору Товариства заборонено відчужувати майно товариства, вартість якого перевищує 100 тис. грн., без отримання попереднього дозволу власників.

19 грудня 2012 року між ТОВ «Пластфарма» в особі директора ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 придбала нерухоме майно ТОВ «Пластфарма» - приміщення (склад солі, позначений літ. М), загальною площею 411,2 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Промислова, 50/52, за 188 150 грн., в тому числі ПДВ 31358 грн 33 коп.

Тобто, незважаючи на встановлене рішенням загальних зборів учасників ТзОВ «Пластфарма» обмеження, ОСОБА_5, як директор Товариства, від імені Товариства відчужив об»єкт вартістю більше ніж 100 000 грн. без отримання відповідного дозволу власника майна.

Відповідно до даних Балансу Товариства (звіту про фінансовий стан) Форми №1 станом на 31 грудня 2012 рік та копії Звіту про фінансові результати (форми №2) за 2012 рік на час відчуження спірного майна ТзОВ «Пластфарма» було збитковим.

Відтак, відчуження вищезазначеного майна ТзОВ «Пластфарма» (основних засобів) директором без відома та згоди власників, за умови збитковості діяльності Товариства, суперечило положенням його Статуту (п. 2.1.).

Згідно банківських виписок з вересня по грудень 2012 року товариство отримало прибуток, здаючи в оренду власні приміщення на суму 275 100 гривень, тому відчуження майна Товариства за оспорюваним договором за 188 150 гривень, що на той час було еквівалентно близько 23 518 доларів США при курсі долара США до гривні: 799,30 гривень за 100 доларів США було неефективним для подолання його збитковості та суперечило меті діяльності Товариства отримання прибутку.

Як вбачається з матеріалів справи, від ОСОБА_2 на рахунки Товариства 11.10.2012 року, 11.10.2012 року, 12.10.2012 року, 12.12.2012 року надходили кошти за договором №08-10,12 від 08.10.2012 року, тобто такі кошти надійшли на рахунки Товариства ще до проведення оцінки майна. Доказів надходження коштів на банківські рахунки Товариства за договором купівлі-продажу від 19.12.2012 року у матеріалах справи немає.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що укладення ОСОБА_5 від імені ТзОВ «Пластфарм» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: м. Львів, вул. Промислова,50/52, від 19.12.2015 року із ОСОБА_2 суперечить цілям та меті діяльності товариства, вчинений з перевищенням повноважень його як директора, при наявності заборони на вчинення такої угоди, встановленої рішенням загальних зборів від 07 липня 2011 року та п.2.1 Статуту Товариства, яке на час укладення угоди було збитковим, без наступного схвалення такої угоди учасниками товариства (його засновниками), що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 241 ЦК України та витребування зазначеного майна від ОСОБА_2

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу об»єкта нерухомого майна, такий покупцю не передавався, акт прийому - передачі сторонами не підписувався, з часу придбання майна, таке покупцем не використовувалося, з вимогою про передачу їй такого майна ОСОБА_2 до Товариства не зверталася.

Крім того відповідач ОСОБА_2, як покупець за договором, незважаючи на неодноразові виклики в суди першої та апеляційної інстанції не з»являлася, а тому суди не мали можливості з»ясувати у неї, чи перевірялися нею на час укладення договору повноваження директора Товариства, а також звідки їй стало відомо про продаж такого майна Товариством та з ким вона вела попереднє узгодження умов договору.

З наведених мотивів, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи доведено, що після укладення оспорюваного договору купівлі - продажу директором Товариства, який діяв з обмеженням повноважень від імені Товариства, в наступному такий договір Товариством не було схвалено.

Рішення суду ухвалено з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

ОСОБА_6