Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вищий навчальний заклад «Східноєвропейський університет економіки та менеджменту», про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому із посиланням на порушення відповідачем грошового зобов'язання та прострочення сплати боргу у сумі 250 290 грн, яку відповідач повернув лише 17 березня 2015 року, просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 91 339 грн 99 коп. інфляційних втрат, 16 891 грн 22 коп. - 3 % річних від простроченої суми, а всього - 108 231 грн 21 коп., та судові витрати.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 02 жовтня 2008 року він сплатив замість відповідача 250 290 грн за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за договором купівлі-продажу, укладеним між відповідачем та ОСОБА_6 Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 31 жовтня 2012 року, стягнуто з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 250 290 грн за придбану квартиру. Вказаними судовими рішеннями установлено факт того, що відповідач не виконав свого обов'язку за зобов'язанням від 02 жовтня 2008 року, так як раніше строку, визначеного контрактом від 01 жовтня 2008 року та зобов'язанням від 02 жовтня 2008 року, припинив свою роботу в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Вищий навчальний заклад «Східноєвропейський університет економіки та менеджменту» (далі - ТОВ «ВНЗ «СУЕМ»). Зазначив, що 13 листопада 2012 року Соснівським районним судом м. Черкаси видано виконавчий лист про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів у сумі 250 290 грн за придбану квартиру. 14 листопада 2015 року Придніпровським відділом державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа. Відповідач у повній мірі сплатив на його користь заборгованість у сумі 250 290 грн лише 17 березня 2015 року. Вважає, що оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, тому він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним вимогам процесуального права не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат у розмірі 91 339 грн 99 коп. та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 16 891 грн 22 коп., оскільки, як вважав суд, ст. 625 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, так як вона регулює зобов'язальні правовідносини, які виникають із грошового зобов'язання, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а обов'язок сплати відповідачем коштів виник за судовим рішенням, тому ці правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, - ст. 625 ЦК України. Також суд вважав, що з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 02 жовтня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, вартістю 250 290 грн, що еквівалентно 51 500 доларів США, які покупець ОСОБА_4 сплатив, а продавець ОСОБА_7 отримав повністю ще до підписання цього договору.

Також 02 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчене зобов'язання, яким визначено, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 придбаває квартиру АДРЕСА_2 за гроші, надані йому ОСОБА_3, що становило 100 % вартості цієї квартири згідно з договором купівлі-продажу, то ОСОБА_4 зобов'язався перед ОСОБА_3 виконувати функціональні обов'язки, викладені в контракті від 01 жовтня 2008 року, укладеному між ним та ТОВ «ВНЗ «СУЕМ», у повному обсязі на строк до 01 жовтня 2018 року; у разі невиконання ОСОБА_4 у строк, обумовлений контрактом від 01 жовтня 2008 року, своїх зобов'язань, сторони домовляються про те, що останній передає право власності на квартиру ОСОБА_3 або повертає гроші згідно з договором купівлі-продажу, вказаним у цьому зобов'язанні (а. с. 11).

01 жовтня 2008 року між ТОВ «ВНЗ «СУЕМ» та ОСОБА_4 укладено контракт про те, що він приймається на роботу до університету на посаду завідуючого кафедрою теорії і практики перекладу та компаративістики.

Наказом від 21 вересня 2010 року № 101-к розірвано строковий контракт із ОСОБА_4 достроково на підставі п. 3 цього контракту і ОСОБА_4 звільнено з роботи із 21 вересня 2010 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

У подальшому рішенням апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2011 року вищевказаний наказ визнано недійсним та скасовано, змінено підставу та формулювання причин звільнення ОСОБА_4 з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України та визнано датою його звільнення 09 вересня 2010 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 31 жовтня 2012 року, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ТОВ «ВНЗ «СУЕМ», про стягнення коштів за придбану квартиру та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 250 290 грн за придбану квартиру.

14 листопада 2012 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 250 290 грн.

07 листопада 2015 року виконавче провадження закінчено у зв'язку з повним фактичним виконанням судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Так, у ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Стаття 625 входить до розділу I«Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15 та від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, а згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Натомість, пославшись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, суди на порушення вимог ст. ст. 355, 360-7 ЦПК України не звернули уваги на те, що згідно з її змістом передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Разом із тим зазначено, що при розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, не є безспірними висновки судів попередніх інстанцій про непоширення на спірні правовідносини положень ст. 625 ЦК України та що із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України порушили норми процесуального права, у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак