Справа № 357/4772/16-ц Головуючий у І інстанції Кошель Л. М.
Провадження № 22-ц/780/896/17 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 20 07.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

07 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Федоряка Ольга Сергіївна про визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним та витребування майна,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом та просила у відповідності до норм ст.ст. 215, 235 ЦК України суд визнати недійсним договір дарування 3/5 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Федорякою О.С., в реєстрі за № 2-2631, як удавану угоду та витребувати у ОСОБА_4 вказану частину будинку.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилалась на те, що на праві приватної власності їй належало 3/5 частки житлового будинку за вищевказаною адресою.

27 листопада 2014 року позивачка позичила у відповідачки грошові кошти в сумі 13 500 доларів США, про що власноруч написала розписку. Для забезпечення виконання ОСОБА_2 умов договору позики сторони уклали договір дарування належної позивачці частки житлового будинку, який по суті є договором іпотеки, оскільки волевиявлення позивачки було спрямоване не на відчуження свого нерухомого майна, а на передачу його в заставу як гарантії повернення позичених коштів.

22 березня 2016 року позивачка повернула відповідачці позичені кошти 13500 доларів США, а відповідачка, в свою чергу, за домовленістю, мала переоформити на позивачку вищевказану частину будинку, але вчинила не добросовісно і передарувала 01.04.2016 р. цю частину будинку сторонній особі ОСОБА_4

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2, через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що судом при розгляді справи було грубо порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки не були досліджені належним чином всі докази по справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися до зали судового засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_2 мала у приватній власності 3/5 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1.

27.11.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (після одруження ОСОБА_3) було укладено договір дарування належної позивачці частини будинку, який посвідчено державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Федоряка О.С., зареєстровано в реєстрі за № 2-2631.

01.04.2016 року згідно договору дарування, посвідченим державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, вищевказане нерухоме майно було відчужене ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачка не надала суду доказів на підтвердження вчинення сторонами договору позики та його повного виконання, не надала належних підтверджень того, що договір дарування частки житлового будинку є удаваним та таким, що вчинений з метою приховання договору іпотеки.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим виходячи з наступних обставин.

За ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Зі змісту роз'яснень Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» вбачається, що згідно п. 8 у відповідності до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною

(сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент

вчинення правочину.

Пунктом 25 Постанови передбачено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно розписки, датованої 27.11.2014 р., ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_7 у борг кошти у розмірі 13500 дол. США, які зобов'язалася повернути на першу вимогу (а.с.22).

Перевіривши зміст розписки, судом встановлено, що жодним чином не відображено підтвердження волевиявлення на цю угоду ні ОСОБА_6, ні ОСОБА_8, розписка про отримання грошових коштів від ОСОБА_6 написана власноруч позивачкою ОСОБА_2, але будь-якого письмового підтвердження саме надання цієї позики відповідачкою чи ОСОБА_8 вона не містить, як не містить і доказів повернення грошових коштів позикодавцеві у відповідності до норм ст. 545 ЦК України.

Тож позивачкою не доведено мотивів укладення нею удаваного договору дарування замість договору іпотеки, так як умисел на вчинення такого удаваного договору є його обов'язковою ознакою.

Уклададючи оспорюваний правочин сторони у п. п.3.4 договору дарування квартири ствердили, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також що цей Договір не носить фіктивного та удаваного правочину. "Дарувальник" стверджую, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз чи насильства, як фізичного, так і морального.

Пунктом 3.5 вказаного договору сторони зазначили що розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому"Дарувальник" не має права вимагати від "обдарованого (ої)" вчинення на його користь будь-яких дій майнового характеру.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наполягаючи на своїх доводах, апелянт стверджує, що даний договір є удаваним, оскільки вчинений з метою приховати дійсний намір сторін на укладення договору іпотеки , що мав би забезпечити виконання зобов'язань за договором позики. Зазначала, що 27.11.2014 року вона позичила у ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 13500 доларів США, в забезпечення виконання повернення коштів і було укладено з ОСОБА_6 договір дарування частини будинку, який за своєю правовою природою і дійсним волевиявленням сторін є договором іпотеки (застави).

Враховуючи вищевикладене та норми ст. 60 ЦПК України суд правомірно відмовив у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано достатніх та належних доказів щодо удаваного договору та позивачкою не подано на підтвердження факту вчинення договору позики грошових коштів між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 належних та допустимих доказів, а надана розписка про отримання коштів є односторонім правочином, який не містить підпису відповідача, що при її запереченні на укладення вказаного договору не може бути визнгано належним та допустимим доказом, виникення чи припинення зобовязань між сторонами даного Договору.

Виходячи із вищезазначеного та оцінюючи встановлені обставини та докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про неналежність і недопустимість доказів, на які посилається апелянт, як на підставу своїх доводів і заперечень.

Оскільки апелянтом не надано до суду достатніх та допустимих доказів щодо неправомірності висновку суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 216, 235, 330, 338, 545 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 210, 212-214, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Н.В.Ігнатченко

В.О.Фінагєєв