Справа № 442/3082/15 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/956/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представника позивача Дрогобицької міської ради Л/о - Романкевич І.І.,

представників апелянта(відповідача) ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представника третьої особи - ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2016 року у справі за позовом Дрогобицької міської ради до ОСОБА_4, за участю третьої особи - ОСОБА_7 про зобов'язання демонтувати самочинно встановлений гараж та за позовом третьої особи - ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третьої особи - Державного підприємства «Львівський науково-дослідний інститут та проектний інститут землеустрою» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) самовільно встановленого металевого гаражу,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2015р. Дрогобицька міська рада звернулася в суд із позовом до до ОСОБА_4, за участю третьої особи - ОСОБА_7 про зобов'язання демонтувати самочинно встановлений гараж.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідач ОСОБА_4 з порушенням вимог чинного законодавства самовільно встановив гараж в не відведеному для цього місці. Таке встановлення гаражу порушує права як власника земельної ділянки так і третіх осіб, зокрема власника сусідньої земельної ділянки ОСОБА_7, перешкоджаючи виїзд останньому. Враховуючи факт зведення гаражу на земельній ділянці, яка належить Дрогобицькій міській раді, факт порушення прав та інтересів третьої особи, просила суд зобов'язати ОСОБА_4 демонтувати самочинно встановлений гараж на земельній ділянці біля приміщення « Укрземпроект» на АДРЕСА_2.

В червні 2015р. третя особа - ОСОБА_7 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4, третьої особи - Державного підприємства «Львівський науково-дослідний інститут та проектний інститут землеустрою» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) самовільно встановленого металевого гаражу.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він є власником незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1. 24 січня 1994 року, на підставі рішення виконкому Дрогобицької міської Ради № 15, ОСОБА_4 надано дозвіл на встановлення металевого гаражу. Згодом, він отримав план прив'язки гаражу, який було погоджено головним архітектором м. Дрогобича. Проте, всупереч даному плану, гараж було встановлено в іншому місці. Таке встановлення гаражу порушує його права як власника сусідньої земельної ділянки, перекриваючи йому виїзд і заїзд в його гараж, до належного йому об'єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 , порушуючи протипожежні норми. Відтак, просив зобов'язати відповідача ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні належною йому на праві приватної власністю земельною ділянкою та незавершеним будівництвом житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом знесення (демонтажу) самовільного встановленого металевого гаражу.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16листопада 2016 року позовні вимоги Дрогобицької міської Ради - задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_4 демонтувати самочинно встановлений гараж на земельній ділянці біля приміщення « Укрземпроект» на АДРЕСА_2.

В решті позовних вимог відмовлено.

В задоволенні позовних вимог третьої особи ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третьої особи - Державного підприємства «Львівський науково-дослідний інститут та проектний інститут землеустрою» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) самовільно встановленого металевого гаражу - відмовлено.

Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з даним рішення суду першої інстанції, вважає його не законним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції помилково взяв за доказ копію (кольорову) карти з інтернету, яка не супроводжується жодним офіційним поясненням державної комунальної (владної) установи, а представник цього Відділу Держгеокадастру м. Дрогобича не допитувався про відомі йому обставини, зокрема про межі між землями міського земельного фонду та землями Інституту, в якості свідка. Також вважає, що суд першої інстанції ухилився від з'ясування важливої обставини справи, а саме - на чиїй земельній ділянці знаходиться збірно - розбірний металічний гараж ОСОБА_4. Крім того, зазначає, що демонтаж гаражу є крайньою мірою і застосовується у виключних випадках. Відтак, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників апелянта(відповідача) ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_9 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача Романкевич І.І. та представника третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що таку слід задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третьої особи - Державного підприємства «Львівський науково-дослідний інститут та проектний інститут землеустрою» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) самовільно встановленого металевого гаражу не оскаржується, а відтак в цій частині не є предметом розгляду апеляційним судом.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що встановлення спірного гаражу ОСОБА_4 відбулось з порушенням чинного законодавства, а сам ОСОБА_4 самовільно встановив гараж в не відведеному для цього місці, що порушує права власника земельної ділянки, однак не порушує права третьої особи, оскільки жодними проектними документами не передбачено заїзду до будинку ОСОБА_7 зі сторони АДРЕСА_2 оскільки дана земельна ділянка перебуває в постійному користуванні Державного підприємства «Львівській науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Пункти 1, 2 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; 2) інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ, проводиться за правилами іншого судочинства.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або спорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської Ради від 24.01.1994 року № 15 «Про надання дозволу громадянам міста на будівництво господарських споруд, гаражів, проведення прибудов до житлових будинків та як виняток користування самовільно побудованими та переобладнаними приміщеннями» вирішено дозволити ОСОБА_4, як виняток інваліду другої групи тимчасово встановити збірно-розбірний металевий гараж розміром 3.5 х5.5м. на території Львівського філіалу «Укрземпроект» по АДРЕСА_2 та зобов'язати проект прив'язки гаража погодити у встановленому порядку.(а.с.11)

Згідно висновку №111/07 судової будівельно-технічної експертизи, що виконана експертом Ляш І.І., яким позивач обґрунтовував свій позов, - встановлений на місцевості на території Львівського відділу філіалу інституту землеустрою "Укрземпроект" по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 збірно-розбірний гараж плану прив'язки не відповідає; відстань від будівлі Львівського відділу філіалу інституту землеустрою "Укрземпроект" від ствірної лінії тильного фасаду до встановлення гаражу складає 6,22 м.п. замість проектної 11 м.п., від ствірної лінії бокового фасаду - становить 6,42 м.п. замість проектної 2,50 м.п; гараж встановлено ближче до будівлі філіалу на 4, 78 м.п. і глибше на 3,92 м.п..

Як вбачається із листа Відділу Держгеокадастру у м.Дрогобичі Львівської області, земельна ділянка по АДРЕСА_2 згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ДП «Львівський інститут землеустрою», яка затверджена рішенням Дрогобицької міської ради №1245 від 31.01.2014р., гараж знаходиться поза межами їх ділянки та відноситься до земель комунальної власності, згідно Кадастрового плану земельної ділянки(а.с.109-110)

Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про знесення збудованого гаражу(його демонтажу), позивач в силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Як вбачається із позовної заяви позивач Дрогобицька міська рада Львівської області звернулась з позовом про зобов'язання відповідача демонтувати господарську споруду - гараж, посилаючись, зокрема, на ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Як вбачається із змісту вказаної статті така стосується самочинного будівництва нерухомого майна.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, визнано особами, що беруть участь у справі, та вбачається із самої позовної заяви та резолютивної частини оскаржуваного рішення суду об'єкт, про демонтаж якого подано позов, не є нерухомим майном.

Зважаючи на вказане, а саме те, що відповідачем жодного об'єкту, що відносився би до нерухомого майна створено не було, не було підстав і застосування до неї механізму, передбаченого ст. 376 ЦК України.

Із врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для знесення(демонтажу) металевого гаражу, оскільки такий встановлений не самовільно, а на підставі діючого Рішення Дрогобицької міської ради від 24.01.1994р. №15, а представником позивача в порушення вимог ст.60 ЦПК України не надано належних і допустимих доказів того, що зведений металевий гараж є нерухомим майном, знаходиться на землях, які належать до комунальної власності і порушує права третіх осіб.

Зважаючи на вказане судом невірно встановлено правовідносини, що виникли та застосовано норми, що не підлягали застосуванню, а відтак ухвалено рішення, що нормам закону не відповідає та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Вказаним слід визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги та таку задовольнити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 307, 309, 313, ч.2 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2016 року в частині задоволених позовних вимог Дрогобицької міської ради Львівської області до ОСОБА_4 про зобов'язання демонтувати самовільно встановлений гараж - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Дрогобицької міської ради Львівської області у цій частині - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета