АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/6913/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/615/К/17 суддя Папарига В.А.
Категорія - 48 (I) Доповідач - Митрофанова Л.В.
УХВАЛА

Іменем України

06 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Митрофанової Л.В.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

із секретарем - Чубіною А.В.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 грудня 2016 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Довгинцівської районної в місті Кривому Розі ради про визначення місця проживання дітей, а у вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа Орган опіки та піклування Довгинцівської районної в місті Кривому Розі ради про визначення місця проживання дітей.

12 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою в якій просив суд вжити невідкладно (негайно) заходів забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження виїзду за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки невжиття вказаних заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 грудня 2016 року в задоволені заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про задоволення його заяви посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що на теперішній час він не знає де знаходиться його неповнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та є ймовірність того, що відповідач по справі ОСОБА_3 може вивезти його дитину за межі України, що вже відбувалось, оскільки ОСОБА_3 вивозила їх неповнолітнього сина до Грузії і до теперішнього часу йому не відомо їх місце знаходження.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів викладених у заяві ОСОБА_1 та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Частиною ч. ст. 152 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено: накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам. Між тим, за змістом ст. 152 ЦПК України наведений у статті перелік способів забезпечення позову не є вичерпним.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з частиною першою статті 151 ЦПК України суд вживає лише ті заходи забезпечення позову, які передбачені цим Кодесом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Так, п. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

В своїй заяві про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження виїзду ОСОБА_3 за межі України, ОСОБА_1 посилається на те, що на теперішній час він не знає де знаходиться його неповнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та є ймовірність того, що відповідач по справі ОСОБА_3 може вивезти його дитину за межі України, тому просив суд вжити невідкладно (негайно) заходів забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження виїзду за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки невжиття вказаних заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

На підтвердження вказаних вище обставин ОСОБА_1 подав суду апеляційної інстанції копії листів, які свідчать про те, що останній не знав про місце знаходження його малолітнього сина.

Проте, як вбачається із ухвали суду першої інстанції від 12.12.2016 року, остання містить загальні посилання на Закон, згідно якого ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його заяви про забезпечення позову, проте не містить вичерпного обґрунтування такої відмови, та при розгляді заяви судом першої інстанції не було в повній мірі досліджено обставини справи, не враховано той факт що ОСОБА_1 не знає про місце перебування своєї дитини у звязку із чим звертався до компетентних органів.

На підставі вище наведеного, колегія суддів вважає за необхідне ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 грудня 2016 року скасувати, матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження виїзду за межі України направити на новий розгляд до суду першої інстанції, відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.

Ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 грудня 2016 року скасувати.

Справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження виїзду за межі України направити на новий розгляд до суду першої інстанції, відповідно до вимог ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий:

Судді: