Ухвала

іменем україни

1 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня

2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області

від 14 липня 2016 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у 2011 році з метою придбання будівельних піноблоків у кількості 2 500 штук за ціною 2,40 доларів США кожен, він передав ОСОБА_4 6 000,00 доларів США. Проте, у 2012 році відповідач виконав умови договору частково, а саме замість 2 500 штук піноблоків відповідач доставив на будівельний майданчик тільки 300 штук, 700 штук вигрузив за 12 км від домовленого місця, а 1 500 піноблоків на суму 3 600 доларів так і доставлено не було.

Крім того, у 2014 році, так і не отримавши оплачені ним піноблоки, дізнавшись про пожежу виробничого цеху відповідача, позичив останньому

2 400 доларів США для придбання в ОСОБА_5 чотирьох форм-обладнань по виготовленню таких же піноблоків, які використовуються відповідачем у виробництві.

Також зазначав, що за усною домовленістю з відповідачем, позивач надав ОСОБА_6 кошти в розмірі 4 000 доларів США для погашення боргових зобов'язань, які виникли між ним та ОСОБА_4 в результаті придбання останнім форм для виготовлення піноблоків.

Вказував, що протягом 2011-2014 року між ним та відповідачем існували договірні зобов'язання, які згодом переросли у боргові, про що

12 жовтня 2014 року ОСОБА_4 була надана розписка на 10 000 доларів США. Крім того, відповідачем не було виконано належним чином договірних зобов'язань щодо доставки піноблоків на будівельний майданчик на суму

2 400 доларів США,

Ураховуючи наведене, просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь 533 707,65 грн, з яких: сума боргу - 12 400 доларів США, що еквівалентно 335 474,43 грн, три відсотки річних за користування коштами в сумі

14 393,23 грн, а також інфляційні нарахування за період з 12 жовтня

2014 року по 1 березня 2016 року в розмірі 183 839,99 грн.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 10 000 доларів США за договором позики, що в гривневому еквівалентно 268 446 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 4 393,19 грн понесених судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні трьох відсотків річних та розподілу судових витрат скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення.

Стягнуто ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три відсотки річних в розмірі 296 доларів США, що еквівалентно 7 347,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 366,76 грн сплаченого судового збору та 2 000 грн. за правову допомогу. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суди виходили з того, що ОСОБА_4.не виконав зобов'язання за договором позики, який виник у порядку новації боргу.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду.

Установлено, що у 2011 році на підставі усно укладеного договору купівлі-продажу між сторонами було досягнуто домовленості про виготовлення відповідачем 2 500 штук піноблоків та доставлення їх на місце будівництва позивача, за що позивачем було оплачено відповідачу

6 000 доларів США.

У 2012 році на місце будівництва відповідачем було завезено 300 штук піноблоків, ще 700 штук вигружено у сусідньому селі Вишків, а решту піноблоків в кількості 1500 штук відповідачем доставлено не було, як і не було повернуто оплачених коштів в розмірі 3 600 доларів США, про що не заперечив і відповідач.

У 2014 році позивач за попередньою домовленістю з відповідачем, надав ОСОБА_5 2 400 доларів США за придбані для відповідача чотири форми - обладнання для виготовлення піноблоків, які використовуються у його виробництві.

Крім того, в липні 2014 року, за попередньою домовленістю між сторонами, позивач для погашення боргового зобов'язання, яке виникло у відповідача в результаті придбання у ОСОБА_6 форм для виготовлення піноблоків, надав останньому 4 000 доларів США в обмін на боргову розписку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розписки від

12 жовтня 2014 року, ОСОБА_4 у присутності свідка ОСОБА_5 взяв на себе зобов'язання повернути позивачеві 10 000 доларів США. Строк, на який надано борг, сторони не узгодили.

Керуючись ст. 1053 ЦК України, суди вважали, що розписка

від 12 жовтня 2014 року є новацією боргу у позикове зобов'язання, що виникло з договору купівлі-продажу піноблоків.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Проте суди не звернули уваги на те, що предметом позовних вимог є боргова розписка від 12 жовтня 2014 року на суму 10 000 доларів США, написана відповідачем через три роки після укладення усного договору купівлі-продажу на виготовлення відповідачем 2 500 штук піноблоків та доставка їх на місце будівництва на суму 6 000 доларів США.

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 213-215, 303, 304, 315 ЦПК України, суди не дали належної оцінки запереченням відповідача про те, що договір купівлі-продажу піноблоків було укладено не між ним та позивачем, а між позивачем та фірмою «Геліос ХХІ» та не врахували, що за положенням ст. 1053 ЦК України новація - це спосіб припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами згідно з вимогами ч. 2 ст. 604 ЦК України.

Слід відмітити, що матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу між сторонами даного спору.

При цьому позивач у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду докази, а суд не встановив, що між сторонами укладений новаційний договір, тобто що була домовленість замінити первинне зобов'язання позиковим зобов'язанням.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У справі, яка переглядається, суди установили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали кошти від позивача за придбані для відповідача форми для виготовлення піноблоків, а позивач набув право вимоги боргу

ОСОБА_4 перед ОСОБА_6 на сумі 4 000 доларів США. Дані кошти враховані позивачем при пред'явленні даного позову.

При цьому будь-яких письмових доказів на підтвердження дійсності первинного зобов'язання та отримання відповідачем даних коштів матеріали справи не містять.

Тобто, покладаючи на відповідача обов'язок по сплаті 4 000 доларів США, суди в повній мірі не з'ясували природу правовідносин, які утворилась між сторонами щодо наведеного боргу.

Таким чином, вирішуючи спір, суди у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позову.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області

від 17 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М. Фаловська