Справа № 183/3902/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю: секретаря Данильченко Т. В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Новомосковськ Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ" про визнання незаконними наказів про внесення змін до штатного розкладу та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ "Банк Форум" про визнання рішення правління та протоколу незаконними, визнання незаконними наказів № 88-в від 25 червня 2013 року "Щодо внесення змін до штатного розкладу банку та скорочення чисельності та штату працівників" та № 1080 від 21 серпня 2013 року про її звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 06 листопада 2013 року в розмірі 5 708,62 грн. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 06 лютого 2006 року її було прийнято на посаду касира Новомосковського відділення Дніпропетровської філії Акціонерного комерційного банку "ФОРУМ" на підставі наказу № 17-к від 06 лютого 2006 р. 01 серпня 2012 року її було переведено на посаду старшого касира відділення № 1406 Публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ". 26 червня 2013 року їй було вручено попередження про те, що на підставі рішення Правління ПАТ "БАНК ФОРУМ" та наказу Голови Правління банку № 88-в від 25 червня 2013 року "щодо внесення змін до штатного розкладу банку та скорочення чисельності та штату працівників" вона буде звільнена. 26 серпня 2013 року її звільнили з посади старшого касира відділення № НОМЕР_1 "БАНК ФОРУМ" за п. 1 ст. 40 КЗпП згідно з наказом № 1080к від 21 серпня 2013 року.

Позивач зазначає, що під час її звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України адміністрація ПАТ "Банк Форум", маючи можливість працевлаштувати, не забезпечила працевлаштування співробітника, приховало вільні наявні вакансії, чим було порушено передбачений статтями 42, 49-2 КЗпП України порядок вивільнення працівників. Крім того, на час звільнення позивача і в подальшому їй не були запропоновані наявні вільні/ вивільняємі вакансії.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, уточнивши, що позивач просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку станом на 06 листопада 2013 року в розмірі 5 708,62 грн. Пояснення надав аналогічні позовній заяві та письмовим поясненням, які містяться в матеріалах справи. Вважав, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки про порушення відповідачем її прав, а саме те, що їй були запропоновані не всі наявні вільні вакансії під час звільнення, позивач дізналась лише 28 червня 2016 року.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на письмові заперечення на позов, просила у задоволенні позовних вимог відмовити, застосувавши строк позовної давності..

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного.

З трудової книжки ОСОБА_3, наданої суду в копії, вбачається, що 06 лютого 2006 року її прийнято на посаду касира Новомосковського відділення Дніпропетровської філії Акціонерного комерційного банку "ФОРУМ" на підставі наказу № 17-к від 06 лютого 2006 року. 01 серпня 2012 року ОСОБА_3 було переведено на посаду старшого касира відділення № НОМЕР_1 "БАНК ФОРУМ". 27 серпня 2013 року позивача звільнили з посади старшого касира відділення № НОМЕР_1 "БАНК ФОРУМ" за п. 1 ст. 40 КЗпП згідно з наказом № 1080к від 21 серпня 2013 року (т. 1 а.с. 23-26).

Попередження про те, що на підставі рішення Правління ПАТ "БАНК ФОРУМ" та наказу Голови Правління банку № 88-в від 25 червня 2013 року "щодо внесення змін до штатного розкладу банку та скорочення чисельності та штату працівників" позивач буде звільнена було вручено ОСОБА_3 26 червня 2013 року (т. 1 а.с. 92).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Розглядаючи позовні вимоги щодо визнання незаконним наказу відповідача № 88-в від 25 червня 2013 року "Щодо внесення змін до штатного розкладу банку та скорочення чисельності та штату працівників", суд бере до уваги, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 30 січня 2014 року, яке набрало законної сили 08 квітня 2014 року, встановлено, що вищезазначений наказ прийнятий відповідачем у межах діючого законодавства, а саме Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Статуту ПАТ "БАНК ФОРУМ" (т. 2 а.с. 6-9, 10-12).

Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З наданого суду Попередження вбачається, що 26 червня 2013 року ОСОБА_3 було вручено попередження про те, що на підставі рішення Правління ПАТ "БАНК ФОРУМ" (протокол засідання № 30 від 19 червня 2013 року) та наказу Голови Правління банку № 88-в від 25 червня 2013 року "Щодо внесення змін до штатного розкладу банку та скорочення чисельності та штату працівників", її буде звільнено. 27 серпня 2013 року згідно наказу № 1080к від 21 серпня 2013 року ОСОБА_3 звільнено з посади старшого касира Відділення № НОМЕР_1 "Банк Форум" згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників) з виплатою компенсації за невикористану відпустку з розрахунку 6 календарних днів та з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (т. 2 а.с. 13, 14).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у п. 1 вказаної статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року із послідуючими змінами "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі.

Проаналізувавши відповідні норми законодавства та надані сторонами докази, суд приходить до наступного.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника, як-то: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України).

Тому розірвання з працівником трудового договору у зв'язку зі скороченням штату працівників згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можливе лише за відсутності вільних вакансій у межах усієї структури підприємства, установи, організації як юридичної особи, а не лише у межах філії, що не має статусу юридичної особи, на які цей працівник може бути переведений або за відсутності його згоди на таке переведення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті 492 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обовязком роботодавця.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, яка згідно з ч. 1 ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як встановлено в судовому засіданні позивача попереджено про звільнення 26 червня 2013 року.

В той час, в матеріалах справи наявні: Наказ № 678к від 01 липня 2013 року про прийняття ОСОБА_4 на посаду старшого касира Відділення № НОМЕР_2 "БАНК ФОРУМ" з 01 липня 2013 року з посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (т. 1 а.с. 30), Наказ № 1047к від 15 серпня 2013 року про прийняття ОСОБА_5 на посаду старшого касира Відділу операційної діяльності Відділення № 1700 Запорізької дирекції ПАТ "БАНК ФОРУМ" з 15 серпня 2013 року з посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (т. 1 а.с. 33), Наказ № 677к від 01 липня 2013 року про прийняття ОСОБА_6 на посаду старшого касира Відділу операційної діяльності Відділення № 1700 Запорізької дирекції ПАТ "БАНК ФОРУМ" з 15 серпня 2013 року з посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (т. 1 а.с. 34) тощо, що свідчить про те, що в період з 26 червня 2013 року до 27 серпня 2013 року дані посади були вільними, однак ОСОБА_3 не пропонувалися. Будь-яких доказів на спростування даної обставини, відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_3 відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статті 492 КЗпП України.

Однак, в даному випадку суд вважає за необхідне відмовити і в цій частині позовних вимог, застосувавши строки позовної давності до даних правовідносин, керуючись наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії Наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що позивач не пропустила строк, оскільки по наявність вакантних посад, які їй не були запропоновані дізналась лише 28 червня 2016 року, але судом не можуть бути прийняті до уваги зазначені доводи, оскільки, по-перше, вони спростовуються текстом самої позовної заяви, в якій позивач зазначає про те, що "позивачу було достеменно відомо про наявність значної кількості вакантних посад, які могли бути запропоновані" їй в період з 26 червня 2013 року до 27 серпня 2013 року (т. 1 а.с. 1 зворот). По-друге, проаналізувавши ч. 1 ст. 233 КЗпП України, суд приходить до переконання про те, що норма "працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду……, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії Наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки" є імперативною.

Кодекс законів про працю України (далі - Кодекс) є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що виникають у сфері трудового права, та визначає, зокрема, основні трудові права працівників, до яких і належить право на звернення до суду про вирішення спору. При реалізації цього права велике значення має позовна давність, суть якої полягає в наданні можливості особі у визначений законодавством строк розраховувати на захист свого порушеного права судом.

Трудове законодавство не містило і не містить норм, у яких було б розкрито зміст позовної давності, порядок її обчислення, підстави для зупинення чи поновлення тощо. У Кодексі встановлено лише строк звернення до суду про вирішення трудового спору, який за своєю суттю і є позовною давністю.

Основним нормативним актом, який регулює питання, пов'язані з існуванням інституту позовної давності (строків звернення до суду), є Цивільний кодекс України (далі - Цивільний кодекс), у якому визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257); для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (стаття 258). Тобто лише у випадках, прямо передбачених у законах, застосовуються позовна давність, відмінна від загальної.

У сфері регулювання трудових відносин скорочена позовна давність визначена в статті 233 Кодексу, відповідно до якої працівник має право звернутися до суду про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Системний аналіз положень Цивільного кодексу та Кодексу дає підстави стверджувати, що суть загальної позовної давності (як строку звернення до суду) полягає в тому, що вона застосовується до всіх вимог правового характеру, якщо для окремих вимог не передбачена спеціальна позовна давність.

Тобто законодавець, встановивши в сфері захисту трудових прав скорочену позовну давність (один, три місяці) та визначивши випадки, на які вона не поширюються (частина друга статті 233 Кодексу), у такий спосіб передбачив, що до всіх інших правовідносин має застосовуватися загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як вбачається з матеріалів справи, з Наказом про звільнення позивач була ознайомлена 21 серпня 2013 року, а до суду з позовною заявою вона звернулась лише 04 липня 2016 року, тобто майже через три роки після звільнення.

А відтак, виходячи з наведеного і позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу № 1080 від 21 серпня 2013 року про звільнення ОСОБА_3 з посади старшого касира відділення № НОМЕР_1 "БАНК ФОРУМ" на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлення її на посаді старшого касира відділення № НОМЕР_1 "БАНК ФОРУМ" та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ" про визнання незаконними наказів про внесення змін до штатного розкладу та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області апеляційної скарги протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем його проголошення, а особами відсутніми в судовому засіданні - з наступного за днем вручення його копії.

Суддя Г.Є. Майна