АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2964/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002609 від 18 липня 2015 року та застосувати наслідки недійсності правочину.

Свої вимоги обгартував тим, що 18 липня 2015 року він з відповідачем уклав договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб - трактор марки «Сінай 304» та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов договору позивач сплатив 19 000 грн. Посилаючись на наявність несправедливих умов договору фінансового лізингу, невідповідність його положень вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг», просив визнати вказаний договір недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 002609 від 18 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія Еталон».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія Еталон» на користь ОСОБА_1 15 200 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду представник ТОВ «Лізингова Компанія Еталон», подало апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що суд першої інстанції неправильно застосувавши^ норми матеріального права, дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник повивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в оскаржуваній частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 липня 2015 року між ТОВ «Лізингова Компанія Еталон» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб - трактор марки «Сінай 304»у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

На виконання умов договору позивач сплатив 19 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

За ч. 1 ст. 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); , умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізинго одержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Згідно статті 16 Закону Україи «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно із ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи, договір фінансового лізингу №002609, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1, нотаріально не посвідчений Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вибір продавця предмета лізингу за оспорюваним договором мав здійснювати відповідач, тому пункти договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і Лізингодавця, і водночас обмежують права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.

Вказуючи на несправедливість умов договору, суд керувався вимогами пунктів 2,3 частини третьої, пункту 4 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів) та правовою позицією, сформованою Верховним Судом України при розгляді справи у справі № 6-330цс 16.

Також, визнаючи правочин недійсним, суд вірно зазначив, що в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2 сі 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України.

Натомість відповідно до статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасну інформацію про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити зокрема дані про основні властивості продукції, умови використання; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції.

Проте до моменту укладення договору позивачу не було надано інформації стосовно якості, комплектності і безпечності предмету лізингу, його функціональних характеристик, основних властивостей, року випуску, найменування та місцезнаходження виробник; постачальника транспортного засобу, умови його експлуатації; гарантійні зобов'язання.

Разом з цим, згідно ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, (п.5 ч. 1 ст. 1 Закону ) Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.І ст. 5 Закону ).

Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.

Частиною 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно п. З ч.І ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Господарською діяльністю в розумінні вказаного Законує будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.

Враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України суд дійшов висновку, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій, а як встановлено судом станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, тому суд дійшов вірного висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь- яких фінансових послуг.

У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу унеможливлювало виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш Авто».

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним, (ч. 1 ст. 227 ЦК України).

Крім того, визнаючи оспорюваний правочин недійсним, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 220 ЦК України, ст.. 799 ЦК України та частини другої статті 806 ЦК України, відповідно до яких до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Вимоги щодо нотаріального посвідчення при укладенні договору фінансового лізингу №002403 від 16 червня 2015 року не були дотримані, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що цей правочин вчинено з порушенням вимог ст. 220, ч. 2 ст. 799 ЦК України.

Такий висновок про недійсність договорів лізингу за відсутності їх нотаріального посвідчення міститься в правовій позиції Верховного Суду України по справі № 6- 2766цс15 (16 грудня 2015).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на суть ухваленого рішення не впливають.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Приватного Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді