АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Пікуль А.А., Ратнікової В.М.

при секретарі - Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 р. за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лекос», стягувач ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, Товариство з обмеженою відповідальністю «Магік» на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шатохіна ОлександраПавловича,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 р. представник ТОВ «Лекос» звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ШатохінаО.П.

На обґрунтування доводів скарги зазначав, що державним виконавцем Шатохіним О.П. в порушення норм Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.10.2016 р. (ВП № 52562094) на виконання виконавчого листа № 755/15467/14-ц від 16.09.2016 р., виданого Дніпровським районним судом м. Києва про звернення стягнення на виділену частку майна ТОВ «Лекос» пропорційну частці учасника товариства ОСОБА_4 у статутному капіталі у розмірі 25% в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 у розмірі 6 063 555,70 грн.

Вказував, на те, що державний виконавець не мав правових підстав для відкриття виконавчого провадження, оскільки виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2015 р. не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень, крім того виконавчий лист не відповідає приписам ч. 2 ст. 368 ЦПК України.

Посилаючись на наведене просив скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.10.2016 р. (ВП 52562094).

Справа № 755/15801/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2749/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.12.2016 р. скаргу задоволено.

Скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.10.2016 р., винесену державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ШатохінимО.П. у виконавчому провадженні № 52562094.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила зазначену ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні скарги ТОВ «Лекос», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зазначала, що задовольняючи скаргу ТОВ «Лекос», суд дійшов помилкового висновку про те, що державний виконавець на підставі ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язаний був повернути виконавчий лист, оскільки ТОВ «Лекос» не є боржником перед ОСОБА_1, а тому не може бути зазначений таким у виконавчому листі.

Крім того суд не урахував, що виконавчий лист було видано на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2015 р. яким звернуто стягнення на виділену частину майна ТОВ «Лекос» пропорційну частці учасника товариства ОСОБА_4 у статутному капіталі в розмірі 25 % в межах суми боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 та виділену частину майна ТОВ «Магік» пропорційну частці учасника товариства ОСОБА_4 у статутному капіталі в розмірі 50%, в межах суми боргу останнього перед ОСОБА_1 Зазначене судове рішення набрало законної сили, а виданий виконавчий лист містить точне визначення, яку частину рішення треба виконати, та повністю відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Також посилалась на те, що суд неправильно застосував положення ст. 149 ЦК України, за змістом якої звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами не допускається, а винятковою обставиною для пред'явлення кредитором таких вимог є недостатність у боржника іншого майна. Така вимога пред'являється саме до товариства, у зв'язку з чим боржником у виконавчому провадженні також є саме товариство, частка у статутному капіталі якого належить учаснику, який є боржником кредитора.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Шатохін О.П., представник ТОВ «Лекос», представник ТОВ «Магік» та ОСОБА_2 в судове засідання не зЧявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 383 ЦПК України передбачено, що учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Визнаючи незаконною та скасовуючи постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Шатохіна О.П. від 07.10.2016 р. про відкриття виконавчого провадження ВП 52562094, суд першої інстанції виходив з того, що боржником перед ОСОБА_1 є ОСОБА_2 а не ТОВ «Лекос», а тому останній не може бути зазначеним у виконавчому провадженні як боржник, у зв'язку з чим державний виконавець зобов'язаний був повернути виконавчий лист.

З таким висновком погодитись не можна, оскільки суд дійшов такого висновку, внаслідок неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2015 р. (яке було предметом перевірки судів апеляційної та касаційної інстанції), на користь ОСОБА_1 виділено частину майна ТОВ «Лекос» пропорційно частці учасника товариства ОСОБА_4 у статутному капіталі у розмірі 25% та частину майна ТОВ «Магік» пропорційно частці учасника товариства ОСОБА_4 у статутному капіталі у розмірі 50% для звернення на нього стягнення; в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_1, в розмірі 6 063 555, 70 грн. В межах вказаної суми звернуто стягнення на виділену частину майна ТОВ «Лекос» пропорційну частці учасника товариства ОСОБА_4 у статутному капіталі в розмірі 25%, та виділену частину майна ТОВ «Магік» пропорційно частці учасника товариства ОСОБА_4 у статутному капіталі у розмірі 50%.

07.10.2016 р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52562094 за виконавчим листом № 755/15467/14-ц, виданого 16.09.2016 р. Дніпровським районним судом м. Києва.

В скарзі про визнання зазначеної постанови незаконною та її скасування, ТОВ «Лекос» вказував на те, що державний виконавець зобов'язаний був повернути виконавчий лист стягувачу з підстав передбачених п.7 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконання рішення суду не передбачає застосування заходів його примусового виконання, і в порушення ч. 2 ст. 368 ЦПК України у виконавчому документі точно не зазначено, яку частину рішення треба виконати за виконавчим листом.

В обґрунтування ухваленого рішення суд послався на норми Закону України «Про виконавче провадження», що регулюють питання відповідності виконавчого документа вимогам цього Закону, визначають перелік заходів примусового виконання рішення і обов'язки державного виконавця, та вдався до аналізу суті ухвалених судових рішень на підставі яких дійшов висновку, що ТОВ «Лекос» не є боржником перед ОСОБА_1, а тому відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» товариство не може бути зазначено у виконавчому провадженні як боржник, у зв'язку з чим відповідно до ст.4 цього Закону державний виконавець зобов'язаний був повернути виконавчий лист стягувачу.

Такі висновки суду суперечать як положенням Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час вчинення виконавчих дій) так і вимогам ст.149 ЦК України. При цьому суд належно не перевірив підстави звернення заявника із скаргою і не надав їм належної оцінки, зокрема не вказав яким вимогам Закону України «Про виконавче провадження» не відповідає виконавчий документ, та чому виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання.

В скарзі на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ТОВ «Лекос» стверджувало, що державний виконавець в порушення п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» не повернув виконавчий документ стягувачу, оскільки рішення суду не передбачає заходів примусового виконання рішень.

За змістом п. 1 ч. 4 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.10.2016 р.) заходами примусового виконання рішень є зокрема, звернення на кошти, цінні папери, корпоративні права, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Оскільки рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2015 р. не було виконано в добровільному порядку, ОСОБА_1 звернулася до органу державної виконавчої служби про його виконання в примусову порядку, а відтак у державного виконавця не було правових підстав для повернення виконавчого документу стягувачу за п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Перевіряючи доводи скарги ТОВ «Лекос» про невідповідність виконавчого документу вимогам ч.2 ст. 368 ЦПК України, зокрема посилання заявника на те, що в ньому не точно зазначено яку частину рішення треба виконати, колегія суддів вважає їх безпідставними оскільки у виконавчому листі точно викладено резолютивну частину рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2015 року в частині, що підлягає примусовому виконанню - «в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 у розмірі 6 053 555,00 грн. в межах вказаної суми звернути стягнення на виділену частину майна ТОВ «Лекос» пропорційну частці учасника товариства ОСОБА_4 у статутному капіталі в розмірі 25%, та виділену частину майна ТОВ «Магік» пропорційну частці учасника товариства ОСОБА_4 у статутному капіталі у розмірі 50%», а тому воно відповідно до ст.124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України є обов'язковим для виконання на всій території України.

Наведена судом обставина, «що боржником перед ОСОБА_1 є саме ОСОБА_2, тоді як ТОВ «Лекос» боржником, згідно Закону України «Про виконавче провадження», перед ОСОБА_1 не являється, і не може бути зазначеним у виконавчому провадженні як боржник», що за висновком суду є підставою для скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, ґрунтується на неправильному застосуванні судом норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

У господарському товаристві статутний капітал поділений на частки, а майно при виході учасника розподіляється між його членами пропорційно часткам у статутному капіталі, тобто виходячи з правовідносин спільної часткової власності з визначенням часток у порядку, визначеному законом і статутом товариства.

Відповідно до ст. 149 ЦК України, ст. 57 Закону України «Про господарські товариства» звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційно частині учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційно частці боржника у статутному капіталі товариства, або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення. Частина майна, що підлягає виділу або обсяг коштів, що становлять її вартість, встановлюється згідно з балансом, який складається на дату пред'явлення вимог кредиторами. Звернення стягнення на всю частку учасника в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю припиняє його участь у товаристві.

За змістом зазначених норм права, майно товариства може бути виділено пропорційно частці боржника в статутному капіталі товариства на вимогу кредитора, у тому числі з огляду на положення ст.15 ЦК України пред'явлено до суду.

Разом із тим, виплата вартості частки або виділення частки майна боржника, пропорційної частці боржника в статутному капіталі, повинні проходити з дотриманням положень закону та статуту товариства (ст. 148 ЦК України, правова позиція Верховного Суду України у справі №6-31 цс14 від 17.09.2014 р.).

Ураховуючи наведене, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва не можна визнати законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні скарги ТОВ «Лекос» про скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шатохіна О.П. про відкриття виконавчого провадження ( ВП № 62562094).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 р. скасувати та постановити нову ухвалу.

В задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лекос», стягувач ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, Товариство з обмеженою відповідальністю «Магік», на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ШатохінаОлександра Павловича, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: