Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Справа № 2314/2795/12
Номер провадження2/711/55/17
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.
при секретарі Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом кредитної спілки «Федерація» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
17.07.2008р. судом ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволені частково.
Ухвалою суду від 27.12.2016р. провадження по справі в частині вимог до ТОВ «КПТ «Моринський» та ФГ «Уелсі» закрито, у зв'язку з чим суд розглядає вимоги лише до відповідача ОСОБА_1.
В судове засідання сторони не зявилися, про причини неявки суд не повідомили.
Представник позивача ОСОБА_2 надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій також зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення йому судового виклику /а.с.63 т.2/.
Відповідно до ст.224 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. При цьому, враховуючи, що по справі судом повторно ухвалюється заочне рішення, то на підставі ч.3 ст.232 ЦПК воно не може бути переглянуте за заявою відповідача. ОСОБА_3 рішення може бути оскаржене сторонами в загальному порядку.
Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.
07.11.2007р. відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 593088грн, що підтверджується видатковим касовим ордером /а.с.18 т.1/.
Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється здійснити погашення кредитної заборгованості позивач звернувся до суду з зазначеним позовом і вимагає стягнути з відповідача загальну суму заборгованості за договорами кредитів в розмірі 1134553,50грн.
Тож між сторонами існує спір щодо виконання кредитних зобовязань, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та положеннями, укладених між сторонами договорів.
Відповідно до положень ст.3 ЦК цивільні правовідносини регулюються на засадах свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності. Зі змісту ст.6 ЦК випливає, що питання, які не врегульовані між сторонами умовами укладеного договору, регулюються положеннями закону.
Відповідно до положень ст.ст.526, 629 ЦК умови договору є обовязковими для сторін і зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до таких умов.
Статтею 204 ЦК передбачено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Закон передбачає дві форми недійсного правочину нікчемний правочин (коли його недійсність встановлена законом) і оспорюваний (коли одна зі сторін заперечує його дійсність).
З огляду на положення ч.3 ст.215 ЦК, оскільки недійсність кредитних договорів та їх умов не визнана судом у встановленому законом порядку, то твердження відповідача про недійсність зобовязання позичальника за такими договорами є необґрунтованою.
Таким чином, умови кредитного договору є дійсними і мають виконуватись його сторонами належним чином.
Згідно зі статтею 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно ч.2 ст.1050 ЦК якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Як встановлено судом, укладеними між КС «Федерація» та відповідачем кредитними договорами передбачений обовязок позичальника повертати кредит шляхом здійснення щомісячних платежів. Натомість відповідач допустив порушення свого зобовязання, оскільки прострочив здійснення платежів.
Тож вимога позивача про дострокове повернення кредиту та процентів за його використання ґрунтується на законі та передбачена умовами кредитних договорів (п.6.3.1), а тому підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст.548 ЦК виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором. Видами забезпечення виконання зобовязання, в контексті ст.ст.546, 549 ЦК України є неустойка у вигляді штрафу або пені.
Згідно ст.611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а ст.624 ЦК передбачено, що якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі.
Умовами укладених між сторонами кредитних договорів передбачено наслідки порушення позивальником строків виконання кредитних зобовязань. Пунктом 3.2 договорів сторони визначили, що при порушенні строків сплати кредиту та (або) відсотків більше ніж на три дні, процентна ставка плати за кредит подвоюється до моменту повного погашення простроченої заборгованості та 0,25відсотків за кожен день прострочення користування кредитом.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.22 ЦК збитки у вигляді упущеної вигоди це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
За статтею 623 ЦК розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Системний аналіз зазначених норм свідчить, що упущена вигода це доходи, які кредитор міг би реально одержати, якби боржник належним чином виконав свої зобовязання. З огляду на положення ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК, ст.623 ЦК реальність таких доходів та їх розмір має доводитись кредитором шляхом надання суду відповідних доказів. Всупереч зазначених положень позивачем не надано суду відповідних доказів, а відтак вимога про відшкодування упущеної вигоди є необґрунтованою.
Стосовно вимог про розірвання кредитних договорів, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.651 ЦК розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Судом встановлено, що внаслідок порушення відповідачем своїх зобовязань зі своєчасного повернення кредитних коштів та плати за користування кредитом інтереси позивача суттєво порушені. Умовами договору передбачено, що строк його дії визначений з 07.11.2007р. до 07.11.2008р., але не менше, ніж до повного виконання сторонами своїх зобовязань. Оскільки відповідач до теперішнього часу своїх зобовязань належним чином не виконав, тобто договір продовжує діяти, то позивач має право вимагати дострокового розірвання кредитних договорів, що тягне за собою припинення договірних правовідносин між сторонами. При цьому суд звертає увагу, що розірвання договору є одним із способів захисту в цивільному судочинстві. Право обрання такого способу захисту належить позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК, ст.ст.3, 4 ЦПК), на що звертав увагу пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». При цьому розірвання договору, наслідком чого є припинення його дії, не тягне за собою припинення невиконаного зобовязання (п.17 постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №5).
Отже заявлення позивачем одночасно вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та розірвання такого договору не суперечить загальним засадам регулювання цивільних правовідносин і відповідає положенням ст.16 ЦК.
З огляду на положення ч.1 ст.20, ст.651 ЦК, ст.ст.3, 4, 11 ЦПК позовні вимоги про розірвання укладених між сторонами кредитних договорів також підлягають задоволенню.
Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом були сплачені судові витрати в розмірі 1730грн. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то з урахуванням принципу пропорційності відносно загального обсягу позовних вимог, відповідач має відшкодувати позивачеві понесені судові витрати в розмірі 1500грн.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.10-12, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 Цивільно-процесуального кодекс України, суд
Позов кредитної спілки «Федерація» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь кредитної спілки «Федерація» 1500 (одна тисяча пятсот) грн. в якості відшкодування судових витрат.
Заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу чи заяву не було подано.

Головуючий: ОСОБА_5