Провадження № 2/127/323/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 січня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі - Поливаній Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" в особі філії Відділення № 440 Акціонерного комерційного інноваційного банку "УкрСиббанк", третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що 12 січня 2008 року вона уклала договір поруки № 172520 з ПАТ "УкрСиббанк", в особі відділення №440 АКІБ "УкрСиббанк", відповідно до умов якого позивач поручилася перед банком за виконання ОСОБА_4 свого обовязку за кредитним договором № НОМЕР_1 від 12 січня 2008 року.

Позивач вважає, що порука, яка встановлена згідно договору поруки, припинена з підстав зміни зобовязання без згоди поручителя. Так, 29 січня 2009 року між банком та ОСОБА_4 було укладено Додаткову угоду №1, якою внесено зміни в кредитний договір, зокрема змінено розмір щомісячного ануїтентного платежу, тобто збільшився обсяг відповідальності позивача. Дана угода була укладена без погодження з поручителем. Ще однією підставою припиненя договору поруки є сплив шестимісячного строку предявлення вимоги до поручителя, тобто банк не звертався до поручителя з вимогою про виконання зобовязань по кредитному договору в частині сплати щомісячних платежів, строк сплати яких наступив в період з жовтня 2014 року по лютий 2016 року. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом та просить визнати поруку, що встановлена Договором поруки № 172520 від 12 січня 2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» такою, що припинена.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додав, що з позовом звернувся до ПАТ "УкрСиббанк", а філію зазначив для вирішення підсудності, однак позивається до ПАТ "УкрСиббанк". Просив позов задовольнити.

Представник відповідача ПАТ "УкрСиббанк" ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення та пояснив, що відповідно до Додаткової угоди №1 збільшення обсягу відповідальності поручителя не відбулося, тому що у період з 12.02.2009р. по 12.07.2009р. банком було зменшено розмір ануїтетного платежу, тобто надав відстрочку по кредитному договору строком на 5 місяців. Разом з тим, за умовами п. 1.1 договору поруки, позивач дав згоду на зміну основного зобовязання. Також представник зазначив, що банок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було направлено 13.10.2015 року вимоги про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, які наразі не виконані. Додатково пояснив, що останій платіж відносно погашення тіла кредиту та відсотків позичальником було здійснено 12.05.2015 року, тобто вимога банком була направлена в межах шестимісячного строку, як і звернення до суду з позовною заявою (16.01.2016р). Просив відмовити ОСОБА_3 в задоволенні даного позову.

В судове засідання третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 не з'явився, навдавши суду клопотання про погодження з позовними вимогами, оскільки вони є законними. Факти викладені в позовній заяві підтверджує та просить розглядати справу без його участі.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 12 січня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", в особі заступника відділення № 440 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено Договір про надання споживчого кредиту (а.с. 5-10). Відповідно до умов договору банк зобовязався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 12 000,00 швейцарських франків та сплатити проценти на його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказану сума кредиту дорівнює еквіваленту 54 960,00 грн. за курсом НБУ на день укладення цього договору. Строк кредитування не пізніше 13 червня 2022 року.

Згідно п. 1.2.2. вищевказаного договору, позичальник зобовязався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 135,00 швейцарських франків в день сплати ануїтет них платежів. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п. 1.3.1., 10.2 цього договору.

Відповідно до договору поруки № 172520 від 12 січня 2008 року, укладеного між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", в особі заступника начальника відділення №440 АКІБ "УкрСиббанк" ОСОБА_5, та ОСОБА_3, остання зобовязалася перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 0 від 12 січня 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 4).

Таким чином, згідно п. 1.1. вищевказаного договору, поручитель (позивач) дала свою згоду на зміну основного зобовязання, зокрема, щодо обсягу відповідальності на майбутнє, підписано особисто, без будь-яких застережень.

Пунктом 1.4 вищевказаного договору визначено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови Основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін (п. 2.1. договору поруки).

З п. 5.3 договору поруки вбачається, що сторони притримуються загальних умов щодо строків позовної давності.

Також, 29 січня 2009 року між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 12.01.2008 року (а.с. 11). Відповідно до умов даної угоди, сторони домовилися про зміну розміру ануїтетного платежу за договором, наступним чином:

Позичальник зобовязався повертати в день сплати ануїтетних платежів, передбачений договором, суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у таких розмірах:

-у період з 12.02.2009р. по 12.07.2009 р. у розмірі 100,19 швейцарських франків;

-у період з 12.08.2009р. до кінця терміну дії договору у розмірі 136,00 швейцарських франків, якщо інший розмір ануїтетного платежу не буде встановлений згідно умов договору.

З огляду на умови Додаткової угоди № 1, суд приходить до висновку, що не відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя, на що посилається позивач, оскільки у період з 12.02.2009 року по 12.07.2009 року банком було зменшено розмір ануїтетного платежу на 34,81 швейцарських франків та встановлено розмір ануїтетного платежу 100,19 швейцарських франків. Слід зазначити, що за умовами кредитного договору позичальник зобовязаний сплачувати 135 швейцарських франка. Таким чином, банк надав відстрочку по кредитному договору строком на 5 місяців.

Надалі у період з 12.08.2009 року до кінця терміну дії кредитного договору розмір ануїтетного платежу становить 136,00 швейцарських франків. Однак, кредитним договором передбачено 135, проте даний розмір змінився на 1 швейцарський франк, все це зумовлено тим, що на протязі 5 місяців ануїтетний платіж було зменшено на 34,81 швейцарський франк, тобто позичальник зобовязаний виплатити кошти відповідно до умов кредитного договору та вирівняти оплати по графіку погашення кредиту.

Згідно ч.1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідо до п. 22 Постанови Вленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Отже, обсяг зобовязання поручителя визначається як умовами договору поруки так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпеченні виконання яких здійснює поручитель.

Підставою для припинення поруки, в порядку ч.1 ст. 559 ЦК України, є сукупність двох умов внесення без згоди поручителя змін до основного зобовязання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін (постанова Верховного Суду України від 5 лютого 2014р. по справі № 6-160цс13).

Таким чином, підставою для припинення поруки у звязку зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобовязання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду Укераїни висловленій в постанові від 21 травня 2012 року по справі № 6-20цс11, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Пунктом 1.2.2. кредитного договору визначено, що сукупна вартість кредиту визначається «Графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток №1).

Однак, суд звертає увагу на те, що вищевказаний Графік в матеріалах справи відсутній, тому суд позбавлений можливості перевірити зміну обсягу відповідальності поручителя за договором поруки, зокрема чи відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя після укладення Додаткової угоди №1.

Частиною другою ст. 60 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Щодо пропуску строку предявлення вимоги до поручителя, то судом встановлено наступне.

Згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2016 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року скасовано. Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено та стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 суму боргу з повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10 січня 2008 року в розмірі 36 355,14 швейцарських франків 14 сантимів. Стягнуто на користь ПАТ "УкрСиббанк" солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 суму боргу по сплаті пені за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10 січня 2008 року в розмірі 37141 гривнів 59 копійок. Стягнуто на користь ПАТ "УкрСиббанк" солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 суму боргу з повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) №0 від 12 січня 2008 року в розмірі 8 486,33 швейцарських франків 33 сантими. Стягнуто на користь ПАТ "УкрСиббанк" солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 суму боргу по сплаті пені за договором про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) №0 від 12 січня 2008 року в розмірі 2 646,75 гривень 75 копійок. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на користь AT "УкрСиббанк" суму сплаченого судового збору в розмірі 16 338, 83 гривень 83 копійки (а.с. 141-150).

Частиною третьою ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором, судом встановлено, що позичальником ОСОБА_4 останій платіж на погашення тіла кредиту та відсотків здійснено 12.05.2015 року (а.с. 127-136).

Суд вбачає, що ПАТ "УкрСиббанк" 13 жовтня 2015 року направило поручителю ОСОБА_3 та позичальнику ОСОБА_4 вимоги про погашення простроченого зобов'язання за кредитним договором (а.с. 122-123, 124-125). Факт направлення даних вимог підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 126).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 УЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що банком було направлено вимоги про погашення простроченої суми заборгованості в межах шестимісячного терміну. Також, слід зазначити, що до суду банк звернувся з позовом 16.01.2016 року, тобто також в межах шестимісячного строку з моменту отримання вимоги.

Отже, в суда відсутні підстави вважати, що банком було порушено строк, визначений ч.4 ст. 559 ЦК України, для визначення договору поруки припиненим, у звязку із пропуском шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя.

Слід зазначити, що ні позивач, ні його представник, не зверталися до суду з заявою про застосування строків позовної давності, що передбачено ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 21 травня 2012 року висловленій в постанові №6-68цс11, відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. За таких обставин, порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року по справі № 6-75цс14 зазначено, що в разі якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання в повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі ОСОБА_7 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

В зв'язку з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_3 понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, ст. 559 ЦК України, п. 22 Постанови Вленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, у відсутність яких воно ухвалене, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: