Провадження № 22-ц/780/668/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 49 02.03.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

02 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Березовенко Р.В., Лівінського С.В.,

та секретаря Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за аліментами та утримання дитини та стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за аліментами на утримання дитини у розмірі 27 676, 93 грн., пеню за весь період прострочення виплати аліментів у розмірі 32 012, 48 грн., компенсацію понесених додаткових витрат на лікування сина у розмірі 8 281, 28 Євро, також просила стягнути з відповідача на її користь щомісячну плату на медикаменти у розмірі 75 Євро та за послуги медичної сестри у розмірі 500 Євро.

У обґрунтування позову зазначала, що з 22 липня 2005 року по 23 квітня 2014 року, вона перебувала в шлюбі із ОСОБА_2, від цього шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який хворіє на рідкісне захворювання, через що дитина потребує постійного догляду та значних витрат на лікування.

30 квітня 2014 року, між сторонами було укладено договір про сплату аліментів на дитину та здійснення батьківських прав і виконання обов'язків.

Однак зазначає, що обов'язок по сплаті аліментів відповідачем систематично не виконується, тому утворилася заборгованість по аліментам та пені.

Крім того, на даний момент, вона разом із дитиною постійно проживає у Федеративній республіці Німеччина та постійно працює, в зв'язку із чим (з урахуванням особливостей хвороби дитини), в неї є необхідність в залученні до догляду за дитиною медичної сестри, послуги якої є оплачуваними. Однак зазначає, що вона не має фінансових можливостей самотужки належним чином забезпечувати потреби в лікуванні дитини.

Враховуючи викладене, вважає необхідним звернутися до суду із цим позовом за захистом прав та інтересів дитини.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію фактично понесених витрат на лікування дитини у розмірі 8 281, 28 Євро, та 4236, 67 судових витрат, а у задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких: ОСОБА_2 просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові, а ОСОБА_3 просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що договором про сплату аліментів на дитину від 13 квітня 2014 року, який укладений між сторонами, було визначено сплату аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 4950 грн., тому посилання ОСОБА_3 про його обов'язок щомісячної сплати аліментів в еквіваленті, який має становити не менше 300 Євро, на його думку, є безпідставним. Крім того вказує, що місцевим судом було безпідставно стягнуто з нього суму фактично понесених додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 8281, 28 Євро, оскільки, на його думку, ці витрати не були підтверджені жодними належними і допустимими доказами.

У свою чергу, ОСОБА_3 обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що судом не було взято до уваги усіх обставин справи та не було досліджено усіх доказів, наданих сторонами, зокрема вважає висновок суду про відмову у задоволенні позову у частині стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені необґрунтованим, оскільки відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження сплати аліментів, крім того, на її думку, місцевим судом було безпідставно відмовлено у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на її користь щомісячних виплат на утримання дитини на оплату послуг медичної сестри та на медикаменти, оскільки це порушить право на життя та здоров'я дитини, яка хвора на важку хворобу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційні скарги задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення повною мірою не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач зобов'язаний брати участь у додаткових витратах на утримання дитини, та із врахуванням того, що позивачкою не було належним чином доведено наявність боргу по сплаті аліментів, то позовні вимоги у частині стягнення додаткових витрат у розмірі 8281, 28 Євро підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Сімейного Кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 189 вказаного Кодексу, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

У разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов'язку брати участь у додаткових витратах на дитину.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі проживали у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 23 квітня 2014 року (т. 1, а. с. 7). Від цього шлюбу вони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 8).

30 квітня 2014 року позивачкою та відповідачем укладено договір про сплату аліментів на дитину та здійснення батьківських прав і виконання обов'язків (т.1, а.с.11-12).

Пунктами 2 та 3 договору цього передбачено, що батько зобов'язується щомісячно сплачувати матері аліменти на дитину з усіх його доходів, у розмірі 4950 гривень, що в еквіваленті становить 300 євро. Розрахунок суми аліментів проводити згідно з офіційним курсом Національного банку України на день оплати. В разі зміни офіційного курсу Національного банку України гривні до євро, розмір аліментів підлягає перерахунку відповідно до курсу гривні до євро на день оплати. Перерахування грошові коштів здійснюються батьком у національній валюті України гривні, шляхом поповнені карткового рахунку матері, або шляхом поштового переводу у період з 10 до 20 числа кожного місяця, авансовим платежем, чи (або) шляхом передачі коштів матері готівкою.

Пунктом 8 цього ж договору передбачено, що аліменти стосовно дитини сплачуватимуться за період з дня нотаріального посвідчення договору до досягнення дитиною повноліття, тобто до 24 квітня 2024 року та будуть становити 574 200 грн.

Тобто, вказаним пунктом сторони підтвердили розмір щомісячної плати по аліментах у сумі 4950 грн.

Крім того, позивачкою до матеріалів справи були долучені квитанції щодо оплати медикаментів для дитини (т. 1, а. с. 105-138), а також електронні виписки з сайтів щодо бронювання квитків на перельоти та переїзди закордон (т. 1, а. с. 156-199). Однак, із вказаних електронних виписок не вбачається факт придбання цих квитків, а також фактів придбання цих квитків саме на ім'я ОСОБА_4

Поряд з цим, у матеріалах справи також наявний договір про надання послуг по утриманню дитини від 28 серпня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, за яким ОСОБА_5 зобов'язується здійснювати догляд за ОСОБА_4 у період відсутності ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 139). Однак, вказаний договір нотаріально не посвідчений та не підтверджує доводи позивачки щодо надання ОСОБА_5 платних медичних послуг дитині, оскільки з умов договору такого не вбачається.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 за період з лютого по серпень 2016 року було сплачено 35 022, 34 грн. аліментів (т. 2, а. с. 144-147).

Згідно із п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованості утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасної виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційних скарг з урахуванням наданих сторонами доказів, колегія суддів вважає, що позивачкою було доведено лише витрати нею коштів на медикаменти на лікування дитини, однак належних і допустимих доказів на підтвердження інших витрат, викладених у позовній заяві, зокрема щодо витрат на відпочинок сина, послуги медичної сестри та переїзди до Києва, надано не було.

Разом з тим, доводи ОСОБА_3 з приводу необхідності стягнення з відповідача заборгованості по сплаті аліментів, виходячи із розрахунку їх щомісячного розміру в еквіваленті, який на день виплати має становити 300 Євро, колегія суддів знаходить необґрунтованими, оскільки з умов укладеного між сторонами договору по сплаті аліментів вбачається, що сторони цього договору визначили розмір аліментів у твердій грошовій сумі - у розмірі 4950 гривень щомісячно, а загальний їх розмір за весь період з дня посвідчення договору до досягнення дитиною повноліття - 574 200 грн, яка визначена саме з розрахунку - 4950 грн в місяць, підтверджується, який відповідачем визнається та сплата якого сторонами не оспорюється.

Крім того, вимоги позивачки про стягнення з відповідача щомісячних коштів на медикаменти та послуги медичної сестри не можуть бути задоволені з огляду на вимоги Закону та відсутність підтверджень на понесення таких витрат у майбутньому саме у цьому розмірі, про який просить ОСОБА_3

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню 443, 28 Євро понесених позивачкою додаткових витрат на утримання дитини та 1000 грн. судових витрат, пропорційно до задоволених позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг частково заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням судом усіх обставин справи, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на медикаменти для щоденного догляду за дитиною у розмірі 443, 28 Євро та 1000 грн. судових витрат, а у задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: