Провадження № 2/263/254/2017
21 лютого 2017 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: судді Кірякової Н.П., при секретарі Соколової О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,
Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, вказавши, що 11.04.2012 року нею у якості позики було передано відповідачу 11 000 доларів США, які останній зобовязався повернути їй до 11.12.2015 року, що підтверджується відповідною розпискою. До теперішнього часу ОСОБА_2 суму позики позивачці не повернув, а взяті на себе зобовязання за договором позики не виконав, у зв'язку з чим позивачка була змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 11 000 доларів США, за курсом Національного банку України станом на 26.10.2016 року, що еквівалентно 282045,50 грн, судовий збір та витрати з надання правової допомоги.
У судове засідання позивачка не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, про підтримку позовних вимог, наполягала на їх задоволені, по підставам викладеним у позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи.
Відповідно до ст. 6 ОСОБА_3 Європи «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, ратифікованою згідно із Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і відкритий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановлений законом.
За таких обставин, враховуючи граничні строки розгляду справи, з урахуванням думки позивачки, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд ухвалив заочно розглянути справу у відсутності відповідача за наявними в справі доказами.
Вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Однак згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, яка є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
У порушення умов договору позики від 11.04.2012 року, відповідач свої зобов'язання до теперішнього часу у повному обсязі не виконав, тому вказана у позовній заяві сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.
Крім того, враховуючи приписи ст.11 ЦПК України, суд, вирішуючи позовні вимоги не виходить за межі позовних вимог, зокрема визначеного позивачкою курсу доллара США в розмірі 25,5953 грн. за доллар станом на 26.10.2016 року - день подачі позову до суду, який на момент ухвалення рішення становить -27,0253.
Таким чином, суд вважає правомірними вимоги позивачки про стягнення з відповідачки на її користь суми заборгованості за розпискою.
На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Позивачка ОСОБА_1 понесла і документально підтвердила витрати по сплаті судового збору в сумі 2824,55 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.
Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).
Так, згідно п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10; при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК).
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року№ 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".
Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано упункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.
Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
За загальним правилом відповідно до вимог ст. 208 ЦК України угоди між юридичними особами та угоди між фізичною та юридичною особою (крім угод, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України) укладаються у письмовій формі. Підтвердженням оплати наданих юридичних послуг є для фізичних осіб - пред'явлення оригіналів квитанцій до прибуткового касового ордеру, підписаних і завірених печаткою (необхідно ідентифікувати договір: номер, дата укладення, і вказати суму).
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Матеріали справи не містять акту виконаних робіт та оригіналу платіжного документу, що підтверджував би оплату наданих юридичних послуг, тому вимоги в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 612, 625, 1046, 1047, 1049ЦК України, ст.ст.10, 11, 59, 60, 79, 84, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 11.04.2012 року в розмірі 11 000 доларів США, що станом на 26.10.2016 року за курсом Національного банку України становить 282 045 (двісті вісімдесят дві тисячі сорок пять) гривень 50 копійок та судові витрати - судовий збір у розмірі 2824 (дві тисячі вісімсот двадцять чотири) гривні 55 копійок.
У решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивачем по справі заочне рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя: Н.П.Кірякова