У Х В А Л А

2 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

14 грудня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 256, 257, 261, 264, 267, 268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня, 10 лютого, 21 березня, 27 квітня, 15 червня, 22 серпня, 1 червня 2016 року, постанови Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року та 2 грудня 2015 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, погодився з висновком судів попередніх судових інстанцій про те, що відповідач зобов'язання за договором позики не виконав, а позивач пропустив позовну давність з поважних причин. При цьому, визнаючи поважними причини пропущення позовної давності позивачем, суди вказали на те, що, звернувшись за правовою допомогою до адвоката, позивач ужив заходів щодо звернення до суду з позовом у визначені законом строки і мав переконання, що такий позов подано в межах цих строків.

Разом з тим у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 20 січня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції зазначив, що хоч позивач і подав клопотання про поновлення строку на звернення до суду із позовом до ухвалення судом першої інстанції рішення, але суд на порушення статті

214 ЦПК України це клопотання не розглянув, не дослідив причин пропуску позовної давності позивачем, не мотивував, з яких підстав вважав, що такий строк пропущено з поважних причин, та не вирішив питання про поновлення позовної давності. Крім того, скасовуючи рішення апеляційного суду суд касаційної інстанції зауважив, що вирішуючи питання про застосування позовної давності, апеляційний суд вийшов за межі своїх повноважень, передбачених частиною першою статті 303 ЦПК України;

- в ухвалі від 10 лютого 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції погодився з його висновком про те, що позивач пропустив позовну давність, встановлену статтею 257 ЦК України, з огляду на те, що укладена між сторонами розписка в розумінні положень статті 264 цього Кодексу не свідчить про переривання позовної давності, оскільки укладена на інших умовах, ніж основний договір позики;

- в ухвалі від 21 березня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що хоча відповідачі борг за договором позики не повернули, однак позов пред'явлено з пропуском позовної давності, доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку позивач не надав, а відповідачі заявили про застосування позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову;

- в ухвалі від 27 квітня 2016 року суд касаційної інстанції направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, указав на те, що наведені судом причини поважності пропуску позовної давності ґрунтуються на припущеннях, а також про поновлення цього строку не зазначено в резолютивній частині рішення суду;

- в ухвалі від 1 червня 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх судових інстанцій, погодився з їх висновками про те, що позивач не довів переривання позовної давності шляхом часткового повернення боргу за договором позики, оскільки часткове виконання договору позики підлягає документальному оформленню та має бути підтверджено відповідними розписками позикодавця про одержання часткового погашення боргу за позикою або розпискою про неможливість повернути борговий документ у зв'язку з неповним (частковим) поверненням позики;

- в ухвалі від 15 червня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про відмову в задоволенні позову про стягнення боргу, оскільки позивач пропустив установлений законом строк звернення до суду з позовом; поважних причин пропуску цього строку не зазначив; не повідомив про наявність перешкод, які б заважали йому своєчасно звернутись до суду з вимогами про стягнення боргу в межах позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову;

- в ухвалі від 22 серпня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, оскільки позивач пропустив строк звернення до суду

із позовом, про що в судовому засіданні заявив відповідач до винесення судом рішення. При цьому суд зауважив, що перебування позивача на стаціонарному лікуванні не є такою причиною, яка б заважала своєчасно звернутись до суду із позвом.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року міститься висновок про те, що відповідно до частин першої та третьої статті 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. Отже, трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється із 4 липня 2009 року і закінчується 3 липня 2012 року.

У постанові від 2 грудня 2015 року Верховний Суд України дійшов висновку про те, що у зв'язку з невиконанням вимоги від 26 серпня 2009 року банк звернувся в листопаді 2009 року до суду з відповідними вимогами до боржника та поручителя, проте ухвалою суду позов залишено без розгляду за заявою позивача. Повторно банк звернувся до суду в лютому 2014 року, проте з урахуванням того, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, а погашення боргу за кредитним договором відбулося в межах ліквідаційної процедури за рахунок продажу ліквідатором майна боржника, що не свідчить про визнання боргу відповідачем та не перериває перебігу позовної давності, суд першої інстанції правильно застосував норми статей 264, 267 ЦК України та обґрунтовано відмовив банку в задоволенні позову.

Отже, відсутні й підстави для перегляду судового рішення, про перегляд якого подано заяву, у зв'язку з його невідповідністю висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить цим висновкам.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко