У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Гримич М.К., Іваненко Ю.Г.,

Закропивного О.В., Маляренка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про реальний поділ земельної ділянки; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області

від 27 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про реальний поділ земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,25 га, на якій розташовано жилий будинок із господарськими спорудами АДРЕСА_1.

У судовому порядку було проведено поділ вказаного жилого будинку між сторонами й виділено їй у власність 15/48 його частин, а відповідачам -33/38 частини відповідно. У подальшому ухвалою суду між нею та відповідачами затверджено мирову угоду про реальний поділ жилого будинку та ідеальний поділ земельної ділянки, за умовами якої їй виділено

0,0784 га для обслуговування жилого будинку і господарських споруд, а відповідачам - 0,1716 га, проте межі між земельними ділянками визначені не були, що позбавляє сторін можливості дійти згоди щодо користування спірною земельною ділянкою

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила здійснити реальний поділ земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована по АДРЕСА_1, відповідно до першого варіанту висновку судової експертизи від 22 липня 2016 року та зобов'язати відповідачів відшкодувати витрати на проведення експертного дослідження.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, який згодом уточнили, та просили визнати право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована по АДРЕСА_1, визнавши за кожним із них право власності на земельну ділянку площею 0,0572 га, відповідно до часток, належних їм у будинку.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 9 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Здійснено реальний поділ земельної ділянки, що розташована по

АДРЕСА_1 відповідно до першого варіанту поділу, визначеного висновком судової земельно-технічної експертизи № 5-16 від 22 липня

2016 року.

Виділено ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 778,1 кв. м

Виділено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 земельну ділянку загальною площею 1 711,9 кв. м.

Частину земельної ділянки, що розташована перед дверними прорізами площею 9,1 кв. м, та земельну ділянку, на якій розташовано колодязь, площею 0,9 кв. м, залишено у спільному користуванні.

Для заїзду до жилого будинку та літньої кухні «Б» зобов'язано

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 облаштувати новий заїзд зі сторони

АДРЕСА_1, а для заїзду до господарських будівель сараю «В», сараю «Г» - облаштувати заїзд через земельну ділянку ОСОБА_3, надану їй для ведення особистого селянського господарства.

Для цього надано право сервітуту для проїзду на земельну ділянку площею 77,0 кв. м, яка належить ОСОБА_3 та використовується для ведення селянського господарства.

Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано право спільної часткової власності ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 1 711,9 кв. м, розташовану по

АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року рішення Жовківського районного суду Львівської області

від 9 серпня 2016 року в частині вирішення первісного позову скасовано, такий позов задоволено частково.

Проведено поділ земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 відповідно до третього варіанту поділу, визначеного висновком судової земельно-технічної експертизи № 5-16 від 22 липня 2016 року.

Існуючий заїзд, частину подвір'я та земельну ділянку під колодязем залишено у спільному користуванні співвласників.

У спільному користуванні залишено частину земельної ділянки площею 636,1 кв. м.

ОСОБА_3 виділено дві земельні ділянки загальною площею 582,5 кв. м, а саме: земельну ділянку S1 площею 84,4 кв. м, ділянку S2 площею 498,1 кв. м.

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 виділено дві земельні ділянки площею 1 281,4 кв. м, а саме: земельну ділянку S3 площею 742,5 кв. м та земельну ділянку S4 площею 538,9 кв. м.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом безпідставно здійснено поділ спірної земельної ділянки, відповідно до першого варіанту поділу, визначеного висновком судової земельно-технічної експертизи № 5-16 від 22 липня 2016 року.

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції в повній мірі погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована с. Кулява Жовківського району Львівської області, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом серії НОМЕР_1 від 6 березня 2008 року.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 6 липня 2009 року визнано право власності ОСОБА_3 на 15/48 частин будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та право власності ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 на 33/48 частини у вказаному будинку з надвірними спорудами, по 11/48 частин за кожною. Зобов'язано Червоноградське МБТІ зареєструвати вказане право власності сторін.

Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області

від 24 листопада 2010 року затверджено мирову угоду між співвласниками жилого будинку АДРЕСА_1, якою проведено реальний поділ будинку відповідно до ідеальних часток, а саме ОСОБА_3 - 15/48 частин та

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - 33/48 частини (об'єднана частка, кожному зі співвласників належить 11/48 часток), й визначено розмір земельних ділянок кожного, який відповідає ідеальній частці співвласників, ОСОБА_3 - 0,0784 га, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - 0,716 га.

Реального поділу спірної земельної ділянки між співвласниками будинку вказаною мировою угодою не передбачено.

Відповідно до довідки Кулявської сільської ради Жовківського району Львівської області від 26 листопада 2015 року № 520, ОСОБА_3 користується земельною ділянкою для будівництва і обслуговування жилого будинку АДРЕСА_1 площею 0,0784 га, зміни площі земельної ділянки внесено на підставі ухвали Жовківського районного суду Львівської області

від 24 листопада 2010 року у справі № 2-529/2010 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб, право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою.

З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України в редакції Закону України від 5 листопада

2009 року № 1702-VI.

У разі звернення кожним з учасників спільної власності з вимогою про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Аналогічне положення закріплено в ч. 3 ст. 88 ЗК України.

За нормою ст. 87 ЗК Україниправо спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 88 ЗК Українипередбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЗК Україниучасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні ст. 88 ЗК України під час вирішення спорів як між ними самими, так і за участю осіб, які пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, якщо дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не врахував положення ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) й не встановив усіх фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи.

У порушення вимог ст. ст. 212-213, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірив, не врахував те, що між сторонами проведено поділ жилого будинку, який розташований на спірній земельній ділянці, відповідно до їх ідеальних часток, унаслідок чого не визначився з розмірами земельних ділянок, необхідних для обслуговування належної кожному зі співвласників частини будинку, при цьому взагалі не з'ясував, чи існував між ними встановлений порядок користування такою ділянкою та не вмотивував свого висновку щодо обрання саме третього варіанту поділу, визначеного експертом, не з'ясувавши при цьому можливість проходу і проїзду з вулиці на подвір'я та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення первісного позову.

Крім того, зменшуючи розмір земельних ділянок, необхідних сторонам для обслуговування належної їм частки жилого будинку, апеляційний суд у порушення вимог ч. 3 ст. 303 ЦПК України, згідно з якою апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, залишив у силі рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову про визнання за відповідачами права спільної часткової власності на частину спірної земельну ділянку площею

1 711, 9 кв. м.

Оскільки неповнота з'ясування обставин справи та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору,

і ці порушення були допущені апеляційним судом, то ухвала цього суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 вересня

2016 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: М.К. Гримич

О.В. Закропивний

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко