Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/69/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Галаган О. В.
Доповідач Гайсюк О. В.
УХВАЛА

Іменем України

07.02.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого-судді - Гайсюка О.В.

суддів - Карпенка О.Л., Дуковського О.Л.

за участю секретаря - Діманової Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Позивач зазначав, що 13.05.2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 002397, предметом якого був автомобіль «Peugeot 107 1.0i АТ Active» 13.05.2015 року він сплатив 10% вартості предмету лізингу- 25200 грн., як комісію за організацією та оформлення договору.

На думку позивача ця угода порушує права позивача, як споживача, містить несправедливі умови, адже в договорі не зазначено продавця автомобіля, розміру щомісячних лізингових платежів, порядок та місце отримання предмету договору, строк виконання зобов'язань відповідачем, яким чином буде відбуватися страхування автомобіля, не зазначено склад лізингових платежів у грошовому вигляді.

На думку позивача договір містить істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду позивачу.

Посилаючись на це, позивач просив визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути на свою користь з відповідача 25200 грн. сплачених за договором та 10000 грн. моральної шкоди.

У березні 2016 року позивач доповнив позов та зазначив, що вважає зазначений договір нікчемним, оскільки відповідач застосував нечесну підприємницьку практику та договір не посвідчено нотаріально.

Також підставою для визнання договору недійсним позивач зазначив те, що договір передбачає обов'язок сплатити 50% вартості предмету лізингу як аванс, а це є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії на залучення фінансових активів від фізичних осіб, але відповідач її не має (а.с.54-57).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11.05.2016 року позов задоволено частково.

Договір фінансового лізингу визнано недійсним та стягнуто з відповідача на користь позивача 25200 грн., в решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати це рішення, а позов ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів залишити без задоволення, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, відповідач зазначає, що спірний договір не містить несправедливих умов та істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін. Також відповідач звертає увагу на те, що волевиявлення позивача, як сторони в договорі на час підписання договору було вільним та відповідало його внутрішній волі.

В судове засідання апеляційного суду представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не з'явився, хоча Товариство належним чином повідомлялося про час і місце розгляду справи (судова повістка отримана представником ще 11.01.2017 року).

Представник позивача з доводами апеляційної скарги не погодився.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 13.05.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу № 002397 за яким предметом лізингу є автомобіль марки «Peugeot 107 1.0i АТ Active» (ас.4-9), додатки № 1,№ 2, № 3 до цього договору (а.с.10-11).

Відповідно до умов цього договору з додатками передбачена комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору (комісія за організацією) у розмірі 10% - 25200 грн. при вартості автомобіля 252000 грн. (а.с.10).

Також передбачені авансовий платіж 50% - 126000 грн., викупна вартість 3780 грн., відсоткова ставка - 12,50 %, комісія 5%, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 3165,40 грн., комісія за передачу предмета лізингу - 7560 грн.

Позивач за договором здійснив лише платіж у сумі 25200 грн. за організацією договору (а.с.13).

Відповідно до ст.. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що значна частина умов оспорюваного договору є несправедливою відносно споживача (позивача) та суперечить загальним засадам зазначеним в ст.. 808 ЦК та Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, суд дав належну оцінку п.3.5 Договору за яким лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо.

Вся відповідальність за невиконання цих зобов'язань покладена на продавця, відомості про якого в договорі відсутні (а.с. 4 зворот). Цей пункт договору обмежує право споживача, адже статтею 808 ЦК передбачена відповідальність як продавця (постачальника) так і солідарна відповідальність продавця та лізингодавця у випадку вибору предмета лізингу відповідачем.

В той же час пунктами 12.5-12.3 Договору передбачена жорстка одностороння відповідальність лізингоодержувача (позивача) не лише за будь-яке порушення а й за розірвання договору за його ініціативою (п.12.12), що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливии умовами договору у розуміння ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи відповідача про те, що суд вирішуючи спір, вийшов за межі позовних вимог, оцінюючи п.3.5 Договору є безпідставними, оскільки в позовній заяві підставами позову зазначається дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду позивачу та несправедливість положень (умов) договору.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність оспорюваного договору.

Поза увагою суду залишилося те, що відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.. 628 ЦК України.

Згідно ст.. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Оспорюваний договір фінансового лізингу від 13.05.2015 року нотаріально не було посвідчено.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачає пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

З матеріалів справи вбачається, що така ліцензія у відповідача відсутня. Згідно ч.1 ст. 227 ЦК правочин юридичної особи вчинений без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним.

Суд першої інстанції, хоча і обґрунтував своє рішення про визнання договору недійсним та стягнення 25200 грн. лише несправедливими умовами договору, однак вирішив справу вірно, а тому це рішення не може бути скасоване лише з формальних причин.

Ухваленням колегією суддів власного рішення не змінить результату по суті.

До того ж, висновки суду першої та апеляційної інстанції узгоджуються з позицією Верховного Суду України викладеній в Постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2766 цс 15.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий судя

Судді