АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/1437/17 Головуючий у 1 інстанції - Чередніченко Н.П.
Унікальний №752/4439/16-ц Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Компанії «Стокман Інтерхолд С.А.» на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року про відмову у задоволенні подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2, стягувач - Компанія «Стокман Інтерхолд С.А.», боржник - ОСОБА_3, заінтересовані особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визначення частки боржника у спільному майні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 звернувся до суду з поданням про визначення частки боржника у спільному майні подружжя.

В обґрунтування вимог подання, державний виконавець зазначив, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мінюсту перебуває виконавче провадження ВП № 49928917 з примусового виконання виконавчого листа №752/15859/14-ц, виданого 22.10.2015 року Голосіївським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та Компанії «Стокман Інтерхолд С.А.», як солідарних стягувачів, грошових коштів у розмірі 748 205 985 грн. 02 коп. Указане рішення суду не виконано.

Державний виконавець також зазначив, що дружина боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на праві власності володіє нерухомим майном - домоволодінням АДРЕСА_1

Оскільки зазначене майно придбане подружжям у шлюбі, державний виконавець просив визначити частку боржника - ОСОБА_3 у вказаному майні та встановити, що зазначеній особі належить Ѕ його частина з метою подальшого звернення стягнення на майно в порядку виконання рішення суду.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року у задоволенні подання відмовлено. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності.

В поданій апеляційній скарзі Компанія «Стокман Інтерхолд С.А.», наполягаючи на тому, що спірне майно є спільною власністю подружжя, просить зазначену ухвалу скасувати, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального і матеріального права, та постановити нову ухвалу, якою подання державного виконавця задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мінюсту перебуває виконавче провадження ВП № 49928917 з примусового виконання виконавчого листа №752/15859/14-ц, виданого 22.10.2015 року Голосіївським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та Компанії «Стокман Інтерхолд С.А.», як солідарних стягувачів, грошових коштів у розмірі 748 205 985 грн. 02 коп. Указане рішення суду на момент розгляду подання у добровільному порядку не виконано.

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав від 12.02.2015 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 3298 від 06.08.2003 року.

Судом також встановлено, що боржник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.08.2003 року.

Відхиляючи подання державного виконавця про визначення частки боржника у спільному майні, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що домоволодіння АДРЕСА_1 на праві особистої приватної власності належить ОСОБА_4.

Так, згідно ч. 1 ст. 379 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ч.2 ст.60 Сімейного кодексу України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна позиція наведена в ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, за змістом п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Крім того, з правових позицій Верховного Суду України, зокрема по справі №6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року, вбачається, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що особа, яка звернулася з відповідним поданням, не надала належних доказів на підтвердження майнової участі боржника у придбанні спірного майна, а тому, підстави для визначення його частки у такому майні - відсутні.

Судом встановлено, що в судовому порядку(у позовному провадженні) за ОСОБА_3 не визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що правовідносини власності кожного з подружжя на належне їм майно, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 врегульовано укладеними між останніми шлюбними договорами.

Так, відповідно до Шлюбного Договору укладеного 14.10.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, майно є особистою приватною власністю/зобов'язанням того з подружжя, на чиє ім`я воно оформлене та/або зареєстроване (відповідно до ч. 2 ст. 97 Сімейного кодексу України).

Також відповідно до Шлюбного Договору від 23.08.2012 укладеного між тими ж особами, майно (рухоме, нерухоме, корпоративні права тощо), майнові права та боргові зобов'язання, що придбані або отримані Подружжям під час шлюбу на підставі будь-яких цивільно-правових правочинів (в тому числі до укладання цього Договору), є особистою приватною власністю/зобов'язанням того з подружжя, на чиє ім`я воно оформлене та/або зареєстроване (відповідно до ч. 2 ст. 97 Сімейного кодексу України).

Отже, враховуючи норми чинного законодавства та зазначені шлюбні договори, домоволодіння АДРЕСА_1 не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому відсутні підстави для визначення частки ОСОБА_3 у зазначеному майні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, та не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Згідно до п.1 ч. 1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.307,312 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційнускаргу Компанії «Стокман Інтерхолд С.А.» відхилити, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту проголошення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: