АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №755/15818/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2184/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

21 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів -Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року у справі за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра», ОСОБА_4 про визнання поруки припиненою,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» заборгованість по тілу кредиту в розмірі 60 082, 68 доларів США, що еквівалентно 1 273 541, 51 грн., заборгованість по сплаті відсотків 45 196, 41 доларів США, що еквівалентно 958 004, 99 грн.; пеню за прострочення сплати кредиту в розмірі 849 459, 08 грн., а всього 105 279, 09 доларів США, що еквівалентно 2 231 546, 50 грн. та 849 459,08 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано поруку, укладену 25 червня 2007 року між Публічним акціонерним товариством КомерційнийБанк «Надра» та ОСОБА_6 припиненою.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення в частині стягнення пені скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути пеню у розмірі 22 243,76 доларів США, що еквівалентно 471 489,85 грн., вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року змінено в частині стягнення пені, зменшено розмір пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» з 849 459,08 грн. до 746 805,07 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2016 року з передачею питання на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що у серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 25 червня 2007 року між ВАТ КБ Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ Надра» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 215/МК/06/2007/840, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 80 000 доларів США зі сплатою 14,4 % річних за користування кредитними коштами строком до 25 червня 2012 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 червня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалась відповідати перед банком за невиконання зобов'язань ОСОБА_4 по кредитному договору.

12 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору мікрокредитування від 25 червня 2007 року, згідно з якою кредитний договір викладено у новій редакції.

Зазначив, що у зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_4, станом на 13 липня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 155 781, 51 доларів США, що еквівалентно 3 302 020, 57 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом, у тому числі прострочена - 60 082, 68 доларів США, що еквівалентно 1 273 541, 51 грн.; заборгованості по сплаті відсотків, у тому числі прострочена - 45 196, 41 доларів США, що еквівалентно 958 004, 99 грн.; пені за прострочення сплати кредиту - 40 075, 47 доларів США, що еквівалентно 849 459, 08 грн. та штрафу за порушення умов додаткової угоди - 10 426, 97 доларів США, що еквівалентно 221 014, 99 грн.

У зв'язку із викладеним, просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь банка заборгованість за договором кредитної лінії в розмірі 105 279, 09 доларів США та 1 070 474, 07 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра», ОСОБА_4 про визнання поруки припиненою, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що без згоди поручителя було внесено зміни до основного договору та збільшено обсяг відповідальності останнього.

У зв'язку із викладеним, просила визнати поруку припиненою.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 червня 2007 року між ВАТ КБ Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 215/МК/06/2007/840, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 80 000 доларів США зі сплатою 14,4 % річних за користування кредитними коштами строком до 25 червня 2012 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 червня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалась відповідати перед банком за невиконання зобов'язань ОСОБА_4 по кредитному договору.

12 серпня 2010 року між Банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору мікрокредитування від 25 червня 2007 року, згідно з якою кредитний договір викладено у новій редакції.

У зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_4, станом на 13 липня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 155 781, 51 доларів США, що еквівалентно 3 302 020, 57 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом, у тому числі прострочена - 60 082, 68 доларів США, що еквівалентно 1 273 541, 51 грн.; заборгованості по сплаті відсотків, у тому числі прострочена - 45 196, 41 доларів США, що еквівалентно 958 004, 99 грн.; пені за прострочення сплати кредиту - 40 075, 47 доларів США, що еквівалентно 849 459, 08 грн. та штрафу за порушення умов додаткової угоди - 10 426, 97 доларів США, що еквівалентно 221 014, 99 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з положень ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, а позичальник належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника.

Задовольняючи зустрічну позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 12 серпня 2010 року без погодження з поручителем було укладено додаткову угоду № 1 до договору мікрокредитування від 25 червня 2007 року № 215/МК/06/2007/8640, якою було змінено істотні умови основного договору, в результаті чого збільшено обсяг відповідальності поручителя. Крім того, судом встановлено, що договір мікрокредитування від 25 червня 2007 року № 215/МК/06/2007/8640 діяв до 25 червня 2012 року, у строки, передбачені ст. 559 ЦК України позивач до поручителя ОСОБА_6 не звертався, а з позовом до відповідачів банк звернувся лише 17 серпня 2015 року.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів не може повною мірою погодитись з висновком суду першої інстанції в частині стягнення пені з огляду на наступне.

Як вбачається з п. 4.1 додаткової угоди № 1 до договору мікрокредитування від 12.08.2010 року, у разі невиконання позичальником зобов`язань щодо строків та повноти сплати кредиту, процентів та/або комісій відповідно до умов цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення. Сплата неустойки (пені) здійснюється позичальником шляхом зарахування коштів на відповідні рахунки кредитора у розмірі, нарахованому банком відповідно до п. 4.1 цього договору, одночасно з погашенням відповідних сум заборгованості.

Факт порушення зобов`язань щодо своєчасного погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом позичальник не оспорює, відтак пеня підлягає стягненню.

В процесі розгляду справи, до ухвалення рішення, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 46-48).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення пені позовна давність застосовується в один рік.

Разом з цим, суд першої інстанції, зазначаючи у рішенні норми ЦК України про позовну давність та порядок її обчислення, не вказав, чи застосовує він позовну давність до вимог про стягнення пені та за який період стягує пеню.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру пені підлягає зміні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до суду 17 серпня 2015 року, подавши позовну заяву через поштове відділення.

Річний строк для стягнення пені становить з 17 серпня 2014 року по 12 липня 2015 року (в межах позовних вимог).

Колегія суддів не може прийняти до уваги розрахунок пені, здійснений представником відповідача, як правильний, оскільки він суперечить положенням п. 4.1 кредитного договору. Так, у розрахунку відповідача пеня нарахована лише на тіло кредиту, без урахування заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами, тоді як ОСОБА_4 має заборгованість не лише по сплаті кредиту, а і по сплаті відсотків за користування кредитом, а пеня має нараховуватися на всю суму несплачених платежів, а не лише на тіло кредиту.

Визначаючи розмір пені, який підлягає стягненню з боржника, колегія суддів приймає до уваги розрахунок пені, зроблений позивачем у межах строку позовної давності, а саме з 17.08.2014 року, за яким розмір пені складає 746 805,07 грн.

Відтак рішення суду в частині стягнення пені підлягає зміні із зменшенням розміру пені з 849 459,08 грн. до 746 805,07 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Загальний розмір заборгованості за кредитним договором, з урахування основного боргу, заборгованості по відсоткам у гривневому еквіваленті складає 2 231 546,50 грн. Розмір пені не перевищує розмір заборгованості, а про будь-які обставини, які мають істотне значення для зменшення пені відповідач не зазначає. Відтак доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 3 ст. 551 ЦК України колегія суддів вважає необґрунтованими.

В ухвалі ВССУ від 14 грудня 2016 року зазначено, що судом апеляційної інстанції не перевірено, чи дійсно збільшився обсяг відповідальності у поручителя після внесення змін договору та чи дійсно порука припинилася.

Відповідно до ст. 338 ч. 4 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 12 серпня 2010 року без погодження з поручителем було укладено додаткову угоду № 1 до договору мікрокредитування від 25 червня 2007 року № 215/МК/06/2007/8640, якою було змінено істотні умови основного договору, в результаті чого збільшено обсяг відповідальності поручителя.

Так, додатковою угодою сторонами передбачено сплата комісії в розмірі 1% від суми залишку по кредиту, розрахованому на день сплати, що веде до збільшення обсягу відповідальності позичальника.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Крім того, судом встановлено, що договір мікрокредитування від 25 червня 2007 року № 215/МК/06/2007/8640 діяв до 25 червня 2012 року, у строки, передбачені ст. 559 ЦК України позивач до поручителя ОСОБА_6 не звертався, а з позовом до відповідачів банк звернувся лише 17 серпня 2015 року.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судом встановлено, що протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (25 червня 2012 року), ПАТ КБ «Надра» не пред'являв вимоги до поручителя ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки ОСОБА_6

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення пені, а саме зменшенню пені з 849 459,08 грн. до 746 805,07 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року в частині стягнення пені змінити, зменшивши розмір пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» з 849 459,08 грн. до 746 805,07 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді