АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3778/17 Справа № 209/4336/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Багбая Є. Д. Доповідач - Пономарь З.М.
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Баранніка О.П., Посунся Н.Є., при секретарі Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинськ від 17 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Адміністрації Дніпровського району Кам`янської міської ради, Дніпровський районний у місті Дніпродзержинську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області) про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до колишньої невістки ОСОБА_1 з позовом про позбавлення її батьківських прав відносно онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що після народження дитини відповідачка не приховувала свого байдужого до сина відношення, не проявляла жодних материнських почуттів, турботи, уваги, а після досягнення сином дев`ятимісячного віку, залишила його їй з чоловіком і з цього часу життям та розвитком дитини не цікавилась.

Рішенням Дніпровського райсуду м.Дніпродзержинськ від 17.02.2017р. ухвалено позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати вказане рішення суду, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові за такими підставами.

Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , суд першої інстанції посилався на те, що вона самоусунулась від виховання та утримання дитини, не цікавилась її станом здоров`я, фізичним, духовним та моральним розвитком.

Вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та обставинам справи, з яких вбачається наступне.

Згідно свідоцтв про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_6 бабусею та дідусем (а.с.15,18).

Рішенням Дніпровського райсуду м.Дніпродзержинськ від 15.09.2004р. шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.23).

Питання щодо визначення місця проживання дитини вирішувалось у судовому порядку. Рішенням Дніпровського райсуду м.Дніпродзержинськ від 21.12.2005р. відмовлено як у задоволенні позову матері ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини з нею та про скасування рішення виконкому про призначення опікуном дитини бабусю ОСОБА_2 , так і у задоволенні позову батька ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з ним. Позов бабусі ОСОБА_2 задоволено та визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, де б вона не знаходилась (а.с.24-27). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.05.2006р. рішення Дніпровського райсуду м.Дніпродзержинськ від 21.12.2005р. частково скасовано, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_5 , а у задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання онука разом з нею відмовлено. При цьому апеляційним судом встановлено, що до березня 2003 року подружжя ОСОБА_7 разом з дитиною проживали за місцем проживання батьків чоловіка, а потім, у зв`язку з навчанням останнього у м.Київ. За відсутності умов для виховання дитини у м.Київ малолітній ОСОБА_3 залишився проживати з бабусею, на ім`я якої подружжям оформлена відповідна довіреність та яку призначено опікуном. Враховуючи переважне право батьків перед іншими особами на виховання дитини та встановлені обставини про вимушеність в інтересах дитини залишення її зі свекрухою, апеляційний суд визначив місце проживання дитини разом з матір`ю (а.с.28,29). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2007р. роз`яснено вказане рішення суду про передачу ОСОБА_4 , 2002р.н., матері ОСОБА_5 для проживання з нею (а.с.78,79).

Постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби від 19.04.2007р. відкрито виконавче провадження за виконавчим документом про передачу ОСОБА_4 матері ОСОБА_5 для проживання з нею та запропоновано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 виконати вимоги вказаного виконавчого документу (а.с.74,80). Згідно складених державним виконавцем актів, попереджень та подання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ухилились від виконання рішення суду (а.с.81-86). За повідомленням начальника відділу державної виконавчої служби 03.09.2007р. скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження та державного виконавця зобов`язано винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження з посиланням на те, що виконавчий лист про передачу дитини матері не містить заходів примусового виконання (а.с.87).

Наявні у матеріалах справи відповіді у період з листопада 2007 року по липень 2008 року свідчать, що ОСОБА_8 зверталась до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Управління МВС України в Дніпропетровській області, Прокуратури міста Дніпродзержинськ, Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради, Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації з приводу невиконання рішення суду про передачу дитини ОСОБА_4 для проживання з нею, встановлення фактичного місця знаходження дитини, стану її здоров`я (а.с.81-94).

Згідно свідоцтва про шлюб 02.03.2007р. ОСОБА_5 зареєстровано шлюб з ОСОБА_9 з присвоєнням їй прізвища « ОСОБА_10 » (а.с.47). За свідоцтвами про народження у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_11 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_12 (а.с.95,96).

Відповідно до вимог ч.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За роз`ясненням п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007р. позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов`язків і ухилення від їх виконання можна розцінювати лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Проте матеріали справи не містять ні доказів тому, що ОСОБА_1 навмисно ухилялась від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_4 , ні доказів її винної поведінки у цьому чи свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не лише не втратила інтересу до сина, а й, посилаючись на створення їй перешкод у спілкуванні з ним зі сторони колишніх чоловіка ОСОБА_3 та свекрухи ОСОБА_2 , намагалась вирішити питання щодо його проживання з нею. Вказане питання дійсно було вирішено у судовому порядку, її позов задоволено, місце проживання малолітнього ОСОБА_4 визначено саме з нею. Проте обов`язкове до виконання рішення суду не було виконано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ні добровільно, ні примусово через відповідну державну виконавчу службу, не зважаючи на прийняття ОСОБА_1 усіх заходів, які від неї залежали. Посилання ОСОБА_2 на безпідставне та безпричинне залишення ОСОБА_13 дитини у ранньому віці та вимушеність взяття останньої під опіку не є доведеними. Так, позивачка ОСОБА_2 безпосередньо у судовому засіданні апеляційного підтвердила факт того, що ще у 2003 році обоє з батьків малолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_3 та ОСОБА_8 надали їй довіреність відносно виховання сина у зв`язку з тим, що були військовослужбовцями і ОСОБА_3 став слухачем стаціонарного відділення Національної академії оборони України у м.Київ. Зазначені обставини встановлено і рішенням суду, яке набрало законної сили. Не зважаючи на існування сімейної домовленості щодо виховання дитини, при встановленні опіки за заявою ОСОБА_2 було зазначено, що мати ОСОБА_5 залишила сина і місце перебування її невідомо (а.с.19). Аналогічні обставини викладені і у висновку органу опіки та піклування по даній справі про доцільність позбавлення ОСОБА_13 батьківських прав (а.с.106,107). Між тим, з вказаного та до теперішнього часу ОСОБА_13 була та є діючим військовослужбовцем, постійно проживає за однією і тією ж адресою у смт.Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області за місцезнаходженням військової частини. Проходження ОСОБА_13 військової служби взагалі виключає факт її невідомого перебування чи будь-яку недисциплінованість. Висновок органу опіки та піклування фактично містить лише вказівку на те, що упродовж 14 років мати ОСОБА_13 не спілкується та не опікується сином, проте причин цьому органом опіки та піклування не встановлено та не наведено. Не містить висновок органу опіки та піклування і обставин про навмисне ухилення ОСОБА_13 від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_4 , про її винну поведінку у цьому чи про свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками. Поведінка ОСОБА_1 відносно сина не була предметом розгляду органу опіки та піклування і останнім ніякі заходи впливу до неї не застосовувались. У зв`язку з цим висновок органу опіки та піклування не може бути прийнятий до уваги апеляційним судом. Не можуть бути враховані при вирішенні позову і заяви неповнолітнього ОСОБА_4 . Посилання на небажання знати свою матір та мати до неї будь-яке відношення не свідчать про його об`єктивність у даному питанні та сформовані лише на підставі негативного відношення родини батька до ОСОБА_13 . Матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 сприяли формуванню його позитивного відношення до своєї матері. Не містять матеріали справи і будь-яких доказів тому, що позбавлення відповідачки батьківських прав відповідатиме інтересам неповнолітнього ОСОБА_4 . Ініціатором позову стала бабуся останнього і у цьому виразилась саме її позиція до колишньої невістки. Наведені нею у судовому засіданні апеляційного суду обставини про ненадання ОСОБА_1 дозволу для виїзду сина за межі України на навчання не підтверджені будь-якими доказами та спростовані відповідачкою.

Враховуючи наведене, передбачених законом підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_4 не вбачається, а тому у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити. Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та обставинам справи, його рішення на підставі п.2-4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення та із задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_14 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинськ від 17 лютого 2017 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_14 про позбавлення батьківських прав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М. Бараннік О.П. Посунся Н.Є.