Справа № 628/3612/16-ц
Провадження № 2/628/89/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 лютого 2017року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області
у складі: головуючого судді Литвинова А.В.,
за участю секретаря Борщової О.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Куп'янську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу
В С Т А Н О В И В:
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилася, згідно письмової заяви просить справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України.
Вивчивши надані письмові докази у сукупності, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно з розпискою від 02 листопада 2012року ОСОБА_2, 21.03.1990року народження, р.н.о.к.п.п НОМЕР_1, паспорт серія МТ 253612, зобовязується протягом пяти місяців сплатити суму у розмірі 8000грн. на користь ОСОБА_3 (а.с.4).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Належних та допустимих доказів на підтвердження виконання взятого на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів позикодавцю ОСОБА_2 суду не надав.
Сторони є вільними в укладенні договору, а відтак зазначення у розписці про те, що ОСОБА_2 зобовязується сплатити 8000грн. на користь ОСОБА_1 протягом пяти місяців із зазначенням особистих даних, а саме паспортних даних, які повністю збігаються з паспортними даними відповідача, наданими адресно довідковим підрозділом ГУ ДМСУ в Харківській області (а.с.19), а також дати та особистого підпису позичальника, при наявності оригіналу боргової розписки у позикодавця, суд визнає як боргове зобов`язання, яке боржником не виконано.
Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Чинним законодавством України не встановлено жодних вимог до форми та змісту письмової розписки, і відповідно до ст. 1047 ЦК України розписка є підтвердженням укладення договору позики та його умов.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 25.04.2012 року в справі № 6 - 24 цс 12, від 18.09.2013року в справі № 6-63цс 13 , № 6-79цс 14 від 02.07.2014року, які згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковими для судів України.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором (правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16).
Ухвалою суду від 30 листопада 2016року за клопотанням позивачки ОСОБА_1 відстрочено оплату судового збору у розмірі 551,20грн. до ухвалення судового рішення по справі. На час постановлення рішення у справі судовий збір позивачкою не сплачено, у звязку з чим відповідно до ст. 82 ЦПК України, він підлягає стягненню на користь держави.
Оскільки позов обґрунтований, судові витрати по справі по справі у порядку ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 82, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 545, 625,1046,1047 ЦК України, Законом України «Про судовий збір», суд
В И Р І Ш И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Купянський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Головуючий : А.В.Литвинов