У Х В А Л А

Іменем України

13 грудня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Джуги С.Д.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних, майнової та моральної шкоди, -

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись у суд з даним позовом. Позовні вимоги мотивують тим, що 27.12.2011 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено рішення яким: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2000,00 гривень відшкодування витрат на оплату послуг адвоката; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріальної шкоди у сумі 6269,00 гривень, компенсації за заподіяну моральну шкоду по 5000,00 гривень, кожному відповідно, вартості проведеної будівельно-технічної експертизи в сумі 1456,80 гривень, сплаченого державного мита в сумі 51,00 гривень та 30,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплачений позивачами судовий збір в розмірі 198,06 гривень та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Зазначають, що оскільки рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 2-4270/11 від 27.12.2011 року залишається невиконаним, у відповідності до ст. 625 ЦК України боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні втрати. Відтак, з дати рішення у цивільній справі, тобто з грудня 2011 року по жовтень 2015 року, індекс інфляції складає 1,78, а відтак, інфляційне збільшення суми боргу складає 15386,12 гривень. Також відповідно до ст. 625 ЦК України підлягає стягненню з ОСОБА_3 заборгованість у вигляді 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1775,32 гривень.

Крім того, позивачі зазначають, що за період проведення стягнення заборгованості в примусовому порядку через міський відділ ДВС Ужгородського МРУЮ, ОСОБА_4 було оплачено витрати на проведення незалежної експертної оцінки нерухомого майна - земельної ділянки, належної ОСОБА_3. Перші прилюдні торги не відбулись, а подальша передача описаного й арештованого майна на реалізацію не здійснювалась, оскільки торги не проводились та взагалі на даний момент можливість реалізації земельних ділянок в Україні через прилюдні торги не передбачена.

Загальна сума витрат за проведення експертних оцінок становить суму 2531,00 грн., з яких: 02.11.2012 року - 800,00 грн. - витрати за проведення виконавчих дій на проведення експертної оцінки та 16,00 грн. - послуги банку (квитанція № 14 від 02.11.2012 року); 15.01.2014 року - 1000,00 грн. - витрати за оцінку майна та 8,00 грн. - розрахунково-касове обслуговування (квитанція № від 15.01.2014 року); 22.09.2014 року - 700,00 грн. витрати за оцінку майна та 7,00 грн. розрахунково-касове обслуговування (квитанція № від 22.09.2014 року).

Також позивачі вважають розумним і справедливим визначити розмір відшкодування завданої їм моральної шкоди у розмірі по 15000,00 грн. кожному, оскільки з моменту винесення рішення у справі № 2-4270/11 від 27.12.2011 року по час звернення з позовом пройшло практично чотири роки, що в свою чергу не дало ніяких результатів, окрім змін у їхніх життєвих стосунках, втрати часу та зусиль. На обґрунтування моральних страждань на побутовому рівні вказують на підвищену дратівливість, поганий сон і низьку працездатність. Їм завдано моральну шкоду, яка має причинно-наслідковий зв'язок між порушенням і стражданнями внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3, оскільки було порушено нормальний спосіб життя та було докладено додаткових зусиль для захисту їх прав.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.04.2017 року даний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інфляційні втрати у сумі 4889 (чотири тисячі вісімсот вісімдесят дев'ять) гривень 82 коп. та 3 % річних у сумі 564 (п'ятсот шістдесят чотири) гривні 21 коп., нараховані на суму матеріальної шкоди, яка стягнута за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 грудня 2011 року у справі № 2-4270/11. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) гривень у відшкодування завданої моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1000 (одну тисячу) гривень у відшкодування завданої моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просять рішення суду змінити та задовольнити їхні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування скарги посилаються на те, що суд помилково не застосував ст. 625 ЦК України до стягнутих судовим рішенням витрат на оплату послуг адвоката, відшкодування вартості будівельно-технічної експертизи та моральної шкоди, оскільки такі суми також є грошовим зобов'язанням. Також на їхню думку, суд помилково відмовив у стягненні витрат за проведення оцінки майна, пославшись на те, що така сума є авансуванням витрат і підлягає поверненню згідно ст. 42 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки ними такі суми сплачувалися не на рахунки виконавчої служби, а безпосередньо експерту. Тобто, ці суми неможливо повернути в порядку ст. 42 ЗУ «Про виконавче провадження». Крім того, не погоджуються з розміром стягнутою судом моральної шкоди, оскільки таку оцінюють в 15 000 грн. кожному.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ніким в апеляційному порядку не оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних, нарахованих на суму матеріальної шкоди стягнутої рішенням суду, то колегія суддів, згідно приписів ст. 303 ЦПК України, не перевіряє законність та обґрунтованість рішення в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.12.2011 року у цивільній справі № 2-4270/11 ухвалено:

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2000,00 гривень відшкодування витрат на оплату послуг адвоката;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 6269,00 гривень, компенсацію за заподіяну моральну шкоду по 5000,00 гривень кожному відповідно, вартість проведеної будівельно-технічної експертизи в сумі 1456,80 гривень, сплачене державне мито в сумі 51,00 гривень та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплачений позивачами судовий збір в розмірі 198,06 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 грн.

Дане рішення суду набрало законної сили та було пред'явлено для примусового виконання у міський відділ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції.

Відповідач ОСОБА_3 в добровільному порядку рішення суду в повному обсязі не виконала, про що свідчить зміст позовної заяви позивачів.

Задовольняючи позов лише частково, суд першої інстанції виходив із того, що ст. 625 ЦК України не може бути застосована до судових витрат та стягнутої судом моральної шкоди. Також, суд вважав, що витрати на проведення оцінки нерухомого майна під час проведення виконавчих дій підлягають поверненню позивачам на підставі ст. 42 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому, не можуть бути стягнуті з відповідача. Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі по 1000 грн., суд вважав, що такий відповідає ступеню моральних страждань позивачів.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колега суддів, виходячи з наступного.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина 5 статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Таким чином, оскільки судові витрати та розмір моральної шкоди стягнуті рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.12.2011 року, не існували як самостійне грошове зобов'язання до ухвалення такого рішення, то на дані суми дія ст. 625 ЦК України не поширюється, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтами ст. 625 ЦК України, а тому, підлягають відхиленню.

Також суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 витрат за проведення оцінки об'єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки на час проведення виконавчих дій в розмірі 2531,00 грн. з огляду на те, що вказана сума є авансуванням витрат на організацію та проведення виконавчих дій і у відповідності до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення виконавчого провадження авансовий внесок повністю повертається стягувачу, якщо інше не передбачено цим Законом.

Та обставина, на яку посилаються апелянти, а саме, що такі витрати не можуть бути їм повернені оскільки вони сплачували такі суми не державному виконавцю, а експерту не може бути підставою для задоволення даних вимог. В даному випадку, позивачі добровільно та усвідомлено сплатили такі суми не в порядку передбаченому ст. 42 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому, ризик щодо неповернення цих сум згідно вказаної норми лежить виключно на них самих і не може покладатися на відповідача.

Погоджується колега суддів і з розміром стягнутої судом моральної шкоди, оскільки матеріали справи не дають підстав для збільшення такого.

У відповідності до п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Судом першої інстанції в повній мірі враховані зазначені роз'яснення суду касаційної інстанції.

З матеріалів справи не вбачається, що внаслідок невиконання судового рішення позивачі зазнали якихось серйозних моральних страждань, а їхні посилання в позовній заяві та апеляційній скарзі не є належним чином обґрунтованими.

Визначений судом розмір моральної шкоди в сумі 1000 грн. відповідає принципам розумності та справедливості, підстав для збільшення такого розміру колегія суддів не вбачає.

Зважаючи на викладене, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Приймаючи до уваги викладене та керуючись приписами статей 10, 60, 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 квітня 2017 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді