Справа №484/3241/16-ц 28.02.2017
Провадження №22-ц/784/417/17
Справа № 484/3241/16-ц Головуючий першої інстанції: Маржина Т.В.
Провадження № 22-ц/784/417/17 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Д О Д А Т К О В Е Р І Ш Е Н Н Я
28 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М..,
суддів: Кушнірової Т.Б.,
ОСОБА_2,
із секретарем судового засідання: Шагаєм О.А.
за участі: представника відповідача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві заяву Миколаївського обласного центру зайнятості про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Миколаївського обласного центру зайнятості про визнання незаконним і скасування наказів про оголошення догани, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и л а :
У жовтні 2016 р. ОСОБА_4 звернулася з позовом до Миколаївського обласного центру зайнятості (далі МОЦЗ) про визнання незаконним і скасування наказів про оголошення догани та відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 грудня 2016 р. у задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення позивачкою було подано апеляційну скаргу.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 р. вказана апеляційна скарга задоволена частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 грудня 2016 р. в частині вирішення позовних вимог про поновлення ОСОБА_4 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до Миколаївського обласного центру зайнятості про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника директора Первомайського міськрайонного центру зайнятості з 01 листопада 2016 р.

Стягнуто з Миколаївського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_4 19 046 грн. 40 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2016 р. по 31 січня 2017 р.

В решті рішення суду залишено без змін.

Стягнуто з Миколаївського обласного центру зайнятості в дохід держави 2 315 грн. 04 коп. судового збору.

02 лютого 2017 р. представник МОЦЗ звернувся до Апеляційного суду Миколаївської області із заявою про ухвалення додаткового рішення, яку згодом було доповнено.

Посилаючись на те, що при ухваленні рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом не було враховано суму вже отриманої ОСОБА_4 допомоги по безробіттю у розмірі 10 185,45 грн., а тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача, зазначена без врахування цієї суми, а також не визначено, чи підлягає утриманню зі стягнутої суми заробітку податки та інші обовязкові платежі, представник відповідача просив ухвалити по справі додаткове рішення, яким вирішити питання щодо зарахування до розміру суми середнього заробітку отриманих ОСОБА_4 допомоги по безробіттю та щодо врахування обовязкових платежів.

У запереченні на заяву про ухвалення додаткового рішення представник позивачки, посилаючись на безпідставність вимог про ухвалення додаткового рішення щодо зарахування допомоги по безробіттю до розміру стягнутого з відповідача середнього заробітку, просив відмовити в ухваленні додаткового рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, яка підтримала заяву про ухвалення по справі додаткового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що заява підлягає задоволенню частково із таких підстав.

В силу ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати, 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Як зазначено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обовязки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Так, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області у звязку із поновленням ОСОБА_4 на роботі вирішено питання про стягнення середнього заробітку за вимушеного прогулу, наведено відповідний розрахунок.

Представник відповідача вважає, що є підстави для відрахування при такому розрахунку отриманих позивачкою після звільнення сум допомоги по безробіттю та ухвалення з такого питання додаткового рішення по справі.

Між тим, такі обставини та докази на їх підтвердження предметом дослідження в суді першої та апеляційної не були, сторонами пояснення у звязку з цим не надавались, а тому відсутні передбачені ст. 220 ЦПК України підстави для ухвалення додаткового рішення з цих підстав.

Крім того, слід врахувати наступне.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Посилання у заяві про ухвалення додаткового рішення на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому розяснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України №3248-15 від 20 грудня 2005 року.

Згідно правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення.

Між тим, інші доводи заяви про ухвалення додаткового рішення заслуговують на увагу.

Згідно розяснень, що надані в абзаці 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про застування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця і працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивачки, суд апеляційної інстанції зазначив про стягнення середнього заробітку, але не вказав порядок проведення обовязкових відрахувань, що є підставою в силу п. 2 ч. 1 ст. 220 ЦПК України для ухвалення по справі додаткового рішення, відповідно до якого стягнута сума середнього заробітку визначена без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

Керуючись ст.ст. 304, 220 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Заяву представника Миколаївського обласного центру зайнятості про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Доповнити абзац пятий рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Миколаївського обласного центру зайнятості про визнання незаконним і скасування наказів про оголошення догани, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди наступним реченням.

Сума середнього заробітку визначена без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

В ухваленні додаткового рішення щодо зарахування до суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, отриманої ОСОБА_4 допомоги по безробіттю відмовити.

Додаткове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

ОСОБА_2