Справа № 463/318/17 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/3070/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: представника апелянта(позивача) ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору недійсним, зобовязання до вчинення дій,-

в с т а н о в и л а:

В січні 2017р. ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору № 298-4.4 від 08.12.2006р. та зобовязання повернути сплачені грошові кошти в розмірі 63 655,58 доларів США, та прийняти у позивача залишок заборгованості в сумі 1709,27 доларів США.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року у позові ОСОБА_2 - відмовлено.

Дане рішення оскаржив представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та винесеним із порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, висновки суду першої інстанції, які були покладені в основу прийнятого рішення за наслідками розгляду справи, є безпідставні та незаконні. Так, суд першої інстанції у своєму рішенні послався на норми закону, а саме п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції,чинній на момент укладення кредитного договору, згідно з якими перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), однак, на думку Позивача, в подальшому зробив хибний висновок про те, що саме по собі невиконання вказаної вимоги закону не тягне за собою недійсність укладеного між сторонами договору, адже як зазначено в ч. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання такої інформації суб'єкт господарювання несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15, 23 цього Закону. Відповідно до вказаних норм, така відповідальність кредитора є майновою, та про те, що споживач вправі пред'явити виключно вимогу про розірвання договору та відшкодування завданих збитків. Апелянт вважає, що цим самим суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого прийняв незаконне рішення. Також в рішенні суду першої інстанції зазначено, що до матеріалів справи долучено графік зниження заборгованості, який підписано позивачем і який містить повну інформацію стосовно умов кредитування, порядку повернення коштів та залишку заборгованості після сплати кожного щомісячного платежу. В подальшому, позивачем вказані умови договору виконувались, додаткових вимог останнім не заявлялось. Крім того, вважає, що судом безпідставно залишено поза увагою те, що в графіку зазначено тільки два показники: дату платежу та суму, що підлягає сплаті, яка є незрозумілою для споживача, оскільки не зазначено із чого складаються вказані суми. Також зазначає, що в рішенні суду першої інстанції вказано, що підписуючи договір споживчою кредиту сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Після укладення договору позивач погодився з його умовами та їх виконував, що свідчить про відсутність підстав для визнання такого договору недійсним з підстав його кваліфікації як несправедливого, апелянт не погоджується із даним висновком суду першої інстанції, адже перед підписанням договору в силу невиконання Банком вищезазначених норм - ч. ч. 1,2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був введений в оману та дав згоду на вчинення правочину, на який він в іншому випадку не погодився Із врахуванням наведеного, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позов задовольнити, зобовязати відповідача повернути йому сплачені ним грошові кошти в розмірі 63 655,58 доларів США та прийняти у позивача залишок заборгованості в сумі 1709,27 доларів США.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам встановленим у законодавстві та при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, які є необхідні для чинності правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання договору недійсним позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено,що 08.12.2006р. між сторонами укладено кредитний договір № 298-4.4 (а.с.7-11), за умовами якого банк надав позичальнику в тимчасове користування кредитні кошти в сумі 42 000 доларів США на строк до 08.12.2026 року із сплатою за користування кредитом 15 % річних. Додатком № 1 до кредитного договору (а.с.12-13) визначено графік зниження розміру заборгованості.

Згідно п. 3.2 оспорюваного договору, позичальник зобовязався щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 553,05 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами.

До матеріалів справи долучено Графік зниження заборгованості (а.с.12-13), який підписано позивачем і який містить повну інформацію стосовно умов кредитування, порядку повернення коштів та залишку заборгованості після сплати кожного щомісячного платежу. В подальшому, позивачем вказані умови договору виконувались, додаткових вимог останнім не заявлялось.

Згідно додаткової угоди від 15.08.2012р. (а.с.48), яка також підписана позивачем, сторони узгодили новий розмір ануїтетного платежу та у звязку з цим, підписали новий графік зниження заборгованості (а.с.49-55), в якому також вказано складові про вартість кредиту. Крім того, зазначено про чисті витрати позичальника, які сплачуються банку при обслуговуванні кредиту за період користування; витрати позичальника з урахуванням платежів, які здійснюються відповідно до вимог чинного законодавства на користь третіх осіб без участі банку та додаткові витрати, які необхідно відповідно до вимог чинного законодавства сплатити позичальнику на користь третіх осіб без участі банку.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено.

За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України "Про захист прав споживачів". Зазначені статті встановлюють відповідальність у вигляді можливості розірвання договору з боку споживача, і не містять підстав для визнання договорів споживчого кредиту недійсними.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Як видно з матеріалів справи, укладений Кредитний договір був добровільно підписаний, а відтак, позивач погодився з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору та додатків до нього.

Окрім цього, Закон України "Про захист прав споживачів" містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте позивач не надав доказів ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції того, що не був належним чином повідомлений про всі умови договору. Як вбачається з Кредитного договору від 08.12.2006р., позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору.

Доводи апелянта(позивача) про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо несправедливості умов договору, наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи на договорі та додатках.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо введення в оману з боку відповідача, оскільки, матеріали справи не містять доказів, що під час укладення кредитного договору відповідач вчинив дії чи бездіяльність, що ввели позивача в обману.

Із врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Решта доводів апеляційної скарги базуються на припущеннях і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, порушень або неправильного застосування норм матеріального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_5