РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.,

за участю секретаря Хлистун Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Департамент реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, треті особи Департамент реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про вселення в житлове приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою №345 по вул. Дружби Народів, 253 у м. Харкові. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. Доньці позивачки належить вказана квартира на підставі договору дарування від 21.01.2012 року. В даній квартирі зареєстрований відповідач, який є колишнім чоловіком ОСОБА_1 Відповідач не мешкає у вказаній квартирі, а мешкає в квартирі АДРЕСА_1, на яку останнім заключений спадковий договір. Наявність реєстрації відповідача у вказаній квартирі порушує права власника щодо користування та вільного розпорядження майном, тому позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом в інтересах своєї дитини.

07.11.2016 року відповідач звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просить вселити його до квартири №345, яка знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Дружби Народів, 253, та належить його малолітній доньці ОСОБА_2, та стягнути судові витрати. В обгрунтування зазначених вимог посилався на наступне. 30.12.2010 року позивач за зустрічним позовом продав належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_2, а кошти, виручені від продажу, ним разом з його колишньою дружиною у спільну сумісну власність було придбану спірну квартиру. З лютого 2011 року позивач за зустрічним позовом зареєстрований у вказаній квартирі. На початку 2012 року позивач за первісним позовом запропонувала відповідачу подарувати вказану квартиру їхній малолітній доньці ОСОБА_2, після оформлення договору купівлі-продажу відносини між сторонами погіршились, спільне проживання стало неможливим, тому відповідач змушений був проживати у друзів. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.04.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Після того, як позивач за зустрічним позовом змушений був зїхати з квартири, ОСОБА_1 змінила замки у вхідних дверях, внаслідок чого він не має змогу потрапили у вказану квартиру. Крім того, ОСОБА_1 обмежила його спілкування з дитиною, внаслідок чого він був змушений звернутись до суду з позовом, де було встановлено, що він проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, а не як зазначає ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, оскільки дійсно спадковий договір було укладено, але він за даною адресою не проживає. Позивач за зустрічним позовом не взмозі потрапити до квартири з поважних причин, а саме через перешкоди, які чинить йому ОСОБА_1 Також, він як батько своєї дитини, має рівні права щодо здійснення права власності на спірну квартиру. Що стосується понесення додаткових витрат на утримання вказаної квартири, то ОСОБА_1 відмовляється отримувати від позивача будь-які кошти.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_4 первісний позов підтримала в повному обсязі, та просила його задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі, посилаючись, між позивачем та відповідачем виникають конфлікти, що унеможливлює сумісне проживання, що також буде впливати на дитину.

Відповідач та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти первісного позову в повному обсязі, та вказали, що позивач чинить перешкоди у користуванні квартирою, та просили зустрічний позов задовольнити.

Представник третьої особи Департаменту реєстрації ХМР в судове засідання не зявився, надав до суду клопотання про розгляд справи у свою відсутність у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики ХМР в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без представника органу опіки та піклування, та просить прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідка, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.04.2013 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також судовим розглядом встановлено, що на підставі договору дарування квартири, малолітня ОСОБА_2 є власницею квартири , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідач за первісним позовом відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 23.05.2016 року №1068, є зареєстрованим у спірній квартирі.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування.

Згідно з ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 передбачено порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

За положеннями ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 7 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 107 ЖК Української РСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦПК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, право користування житлом набувають члени сім'ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім'ї. Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства.

Як вбачається з матеріалів справи, та не оскаржується сторонами, що відповідач не проживає у вказаній квартирі, починаючи з початку 2012 року, спільне господарство не ведеться.

Але, відповідач вказує, що позивач чинила перешкоди у користуванні квартирою, та у спілкуванні з донькою, внаслідок чого позивач за зустрічним звернувся до суду з позовом про визначення порядку участі у вихованні дитини. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.10.2016 року визначено спосіб участі у вихованні батька зі своєю малолітньою донькою, та встановлено графік побачень з дитиною. Також ОСОБА_3 звертався до Київського відділу ГУ НП в Харківській області, де встановлено, що останній мешкає за адресою: Харківська область, с. Науковий, вул. Горького, 57/2, а в своєму зустрічному позові відповідач вказує, що відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_4. Також відповідачем було укладено спадковий договір, та звертаючись до суду, відповідач вказує адресу для листування: АДРЕСА_5.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні вказала, що двері спірної квартири ОСОБА_1 не відчиняють, до квартири його не пускають.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Але, в судовому засіданні відповідачем та його представником не надано доказів, що відповідач до подання даного позову до суду звертався до позивача щодо вимоги незаконного виселення, що позивач чинила будь-які перешкоди у користуванні спірною квартирою. А що стосується посилання, що він має рівні права щодо своєї доньки, то спору щодо визначення мешкання дитини не існувало. Також відповідач не просив продовжити йому пропущений строк. А його посилання, що він пропонував позивачу кошти за комунальні послуги взагалі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Крім того, надані ОСОБА_3 докази, що його не пускають у спірну квартиру, підтверджують факт, що йому перешкоджають у спілкуванні з донькою, а вимоги про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою з 2012 року по день подання зустрічного позову їм взагалі не предявлялися, а сам ОСОБА_3 підтверджує той факт, що він з 2012 року не користується спірною квартирою, і в ній не мешкає, хоча зазначає, що новий 2015 рік він святкував в зазначеній квартирі і залишився на ніч.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, та визнає ОСОБА_3 таким,

що втратив право користування жилим приміщенням квартирою №345 по вул. Дружби Народів, 253 у м. Харкові, а в задоволенні зустрічного позову суд відмовляє з наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача за первісним позовом документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 224-232 ЦПК України, ст. 16, 321, 391 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Департамент реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою №345 по вул. Дружби Народів, буд. 253 у м. Харкові.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, судові витрати в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривень 20 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, треті особи Департамент реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про вселення в житлове приміщення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий