Справа № 159/4365/16-ц
Провадження № 2/159/117/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Денисюк Т.В.,

за участю секретаря - Гарбар О.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що ними, як подружжям, придбано квартиру по провулку Шевченка, 1/101 в м. Ковелі Волинської області. Добровільної згоди щодо майна не досягнуто, відповідач не визнає її права власності на спірне майно, тому позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала повністю та, будучи допитаною за правилами допиту свідка, дала показання про те, що після одруження у січні 2007 року проживали у батьків відповідача в Івано-Франківській області, через рік переїхали проживати в м. Ковель до батьків позивачки, де фактично і проживали до припинення сімейних відносин. У квітні 2014 року відповідач вирішив пожити окремо та переїхав від батьків позивачки на орендовану квартиру. Наприкінці літа 2014 року вони примирились і відповідач повернувся. Маючи намір проживати окремо від батьків, вони розпочали пошуки житла. У вересні 2014 року разом придбали за накопичені кошти квартиру по провулку Шевченка, 1/101 в м. Ковелі. Ціна квартири становила 45 тис. дол США, власних коштів було лише 30 тис. дол США, тому взяли у позику 15 тис. дол. США. Повернули позику до кінці 2015 року, зокрема восени 2014 року відповідач повідомив, що продав автомобіль за 10 тис. дол. США і віддав на погашення боргу, згодом повернули ще 1,5 тис. дол США, які відповідач привіз із тимчасових заробітків, решту боргу відповідач повідомив, що повернув завдячуючи своїй мамі, яка таким чином допомогла їм як сімї.

Також пояснила, що її батьки внесли свій вклад у придбання спірної квартири, оскільки саме батько придбав у 2012 році автомобіль та подарував його їм, щоб вони мали можливість отримувати додаткові заробітки, зокрема відповідач постійно їздив до ОСОБА_5. Даний автомобіль вони з відповідачем продали восени 2014 року і погасили за її рахунок більшу частину позики.

Щодо основної суми коштів у 30 тис. дол США, позивач пояснила, що вони були накопичені сторонами разом. До їх складу увійшли :

-3 тис. дол США , подарованих на весілля;

-заощадження із заробітної плати, яка в сукупності складала близько 1000 дол США щомісяця;

-дохід від перевезення товарів з ОСОБА_5;

-дохід від знахідок металошукачем;

-державна соціальна допомога при народженні дитини.

Кошти знаходились вдома навіть в той час, коли відповідач залишав сімю. Перед придбанням квартири вона особисто їх перерахувала.

З приводу коштів, які передавала мати відповідача з Іспанії позивач пояснила, що відповідач ніколи не показував їй квитанцій про суми переказів, лише періодично приносив додому кошти і казав, що мама передала для потреб сімї. Ці кошти відповідач у більшості випадків витрачав на придбання товарів для перевезення у ОСОБА_5, а дохід вже докладав до сімейного бюджету. Також, за рахунок допомоги мами відповідача останній отримав освіту на платній основі у вищому навчальному закладі. У Івано-Франківську у відповідача проживала сестра із сімєю, відповідач часто відвозив кошти, які передавала мама для потреб сестри. Достеменно розмір цієї допомоги вона не знає.

Після придбання квартири до кінця 2015 року продовжували проживати у батьків позивачки, тому що не мали вже коштів на ремонт. Вона просила відповідача не поспішати з ремонтом, однак останній спланував капітальний ремонт. Через суперечки відносини погіршились і відповідач переїхав жити в спірну квартиру. Вона мала ключі від квартири та інколи приходила туди із дитиною. Подружні відносини з відповідачем вони в той час фактично припинили, хоча продовжували спілкуватись. Шлюб розірвали у липні 2016 року після повернення мами відповідача із Іспанії.

Після розлучення відповідач змінив замок у квартирі, а мати відповідача повідомила про відсутність у позивачки будь-яких прав на квартиру.

У звязку із невизнанням її права власності на спірну квартиру, вона змушена була звернутись до суду із даним позовом.

Просить врахувати наведені нею обставини і визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільного майна подружжя.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала повністю і просила суд додатково врахувати ту обставину, що за змістом договору купівлі-продажу спірної квартири майно придбавалось у спільну сумісну власність. Позивач надала нотаріально засвідчену згоду на укладення відповідачем правочину, спрямованого на виникнення у подружжя права власності на нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечив повністю і , будучи допитаним за правилами допиту свідка, дав показання про те, що спірну квартиру придбав за кошти своєї мами, які вона передавала з Іспанії. До придбання квартири з позивачкою не проживав однією сімєю, лише після придбання квартири примирився із дружиною, повернувся жити до її батьків, однак вже в лютому 2015 року відносини знову погіршились і він переїхав проживати у придбану квартиру. Власних коштів для придбання житла вони з позивачкою не мали, тому що отримували незначну заробітну плату, яку витрачали на потреби сімї. Відповідач також заперечив придбання автомобіля, яким користувалось подружжя, за спільні кошти чи за кошти батька позивачки, пояснив, що автомобіль придбаний ним за кошти його мами, лише зареєстрований на імя батька позивачки. Відповідач пояснив, що позику в 15 тис дол. США повернув не за рахунок проданого автомобіля, а за рахунок маминих коштів. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечила та пояснила, що спірна квартира придбана відповідачем за кошти його матері, про що свідчать грошовіперекази з Іспанії. Самостійних доходів, достатніх для придбання житла, подружжя не мало. Окрім того, на час укладення договору купівлі-продажу сторони не проживали разом. Нетривале примирення мало місце вже після придбання спірної квартири. Усі кошти за житло відповідач сплатив самостійно, також самостійно оплачував комунальні платежі. Просить відмовити позивачу у позові, залишивши квартиру у особистій власності відповідача.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка та дослідивши письмові докази у справі дійшов висновку про під ставність та обґрунтованість позову, який підлягає до задоволення в повному обсязі.

Так, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 січня 2007 року до 01 липня 2016 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії І-ЕГ №021059, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції у Волинській області та рішенням Ковельського міськрайонного суду від 01 липня 2016 року.

Сторони мають від шлюбу одну малолітню дитину доньку Яну, ІНФОРМАЦІЯ_1.

12 вересня 2014 року відповідач ОСОБА_3 придбав на підставі договору купівлі-продажу квартиру по провулку Шевченка,1/101 в м.Ковелі.

За умовами договору ( п.4.4) зміст статей 60,61,63,65,68,74 Сімейного кодексу України, які регулюють право спільної сімейної власності, ОСОБА_3 нотаріусом розяснено. ОСОБА_3 підтверджує, що набуває квартиру за згодою своєї дружини ОСОБА_1.

В матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу наявна заява ОСОБА_1 від 12.09.2014 року, в якій вказано, що вона відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України дає свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 даної квартири за ціною та на умовах їй відомих, квартира належатиме їм на праві спільної сумісної власності.

Спірна квартира придбана за ціною, еквівалентною 45 000,00 дол США. Дану обставину сторони в судовому засіданні визнали, тому в силу ст.61 ЦПК вона доказуванню не підлягає.

Право власності на спірне майно, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3

За змістом чинного законодавства, основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Однак, з метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. За умови використання лише особистих коштів одного з подружжя майно буде особистою приватною власністю одного з подружжя.

В той же час, режим спільної сумісної власності майна, придбаного за час шлюбу презюмується, тому обовязок доказування використання особистих коштів для придбання майна покладається на ту сторону, яка дану обставину заперечує, в цій справі це відповідач.

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідач ОСОБА_3 на підтвердження використання виключно особистих коштів на придбання спірного майна покликався на показання матері та письмові докази щодо перерахування коштів із-за кордону.

Так, свідок ОСОБА_6, яка є матірю відповідача, суду дала показання про те, що її особисте сімейне життя не склалось, тому вона виїхала в Іспанію на роботу і мала на меті придбати житло для себе та сімї сина в Україні. Вона сподівалась, що вони будуть жити разом, однак завжди наголошувала, що право власності має бути зареєстровано за нею. За весь час перебування в Іспанії (2011 2016 р.р.) вона перерахувала сину близько 50 тис євро, окрім того він отримував в Україні її пенсію. За передані кошти вона дозволила купити автомобіль. Про придбання квартири без неї вона дізналась лише після оформлення сином договору купівлі-продажу. Свідок ОСОБА_6 зауважила, що усі кошти передавала сину, дочці, яка проживала в Івано-Франківській області, матеріально не допомагала.

Згідно витягів з банківських документів відповідач ОСОБА_3 протягом 2011-2016 років отримував міжнародні перекази в різних сумах ( від 500 до 1500 Євро) . На час придбання спірної квартири ( 12.09.2014 року ) він отримав загальну суму 27 000,00 євро:

-28.11.2011 р. 1000 євро,

-07.12.2011 р. - 1500 євро,

-21.12.2011р. 1500 євро,

-04.01.2012 р. 1500 євро,

-25.01.2012 р. 1500 євро,

-26.03.2012 р. 1020 євро,

-23.04.2012 р. - 1500 євро,

-10.05.2012 р. - 1000 євро,

-12.09.2012 р. - 1500 євро,

-26.09.2012 р.- 1500 євро,

-07.11.2012 р. - 1000 євро,

-19.11.2012 р. 1500 євро,

-18.03.2013 р. - 1500 євро,

-19.04.2013 р. 1500 євро,

-14.10.2013 р. 1500 євро,

-18.10.2013 р. 1500 євро,

-04.11.2013 р. 1000 євро,

-06.11.2013 р. 1000 євро,

-11.11.2013 р. - 1000 євро,

-14.08.2014 р. 1500 євро,

-10.09.2014 р. 1500 євро.

Відповідачем ОСОБА_3 не надано суду переконливих доказів на підтвердження факту використання міжнародних переказів саме на придбання спірної квартири.

Квитанції про оплату комунальних платежів від імені відповідача не доводять факт існування особистої власності на спірне майно, оскільки власником квартири вказаний в реєстраційних документах відповідач, тому особовий рахунок по оплаті комунальних платежів відкритий на його імя.

Окрім того, показання відповідача ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_6 не узгоджуються із наведеними письмовими доказами. Адже відповідач зазначав, що автомобіль "Fiat" придбав у 2012 році за кошти мами, продав автомобіль вже після купівлі квартири і на погашення позики отримані кошти не спрямовував. Тому, за математичними підрахунками у відповідача не було особистих коштів в сумі 30 000 дол США для купівлі квартири.

Не відповідають матеріалам справи показання відповідача ОСОБА_3 в тій частині, що на час придбання квартири він з позивачкою разом не проживав та подружніх відносин не підтримував, а зміст договору купівлі-продажу в повній мірі не зрозумів. Оскільки, як вже зазначав суд раніше, матеріалами нотаріальної справи по оформленню договору купівлі-продажу спірної квартири підтверджено факт обізнаності покупця (ОСОБА_3Ю.) про набуття майна у спільну сумісну власність.

В той же час, докази сторони позивача не містять взаємовиключної інформації, узгоджуються між собою, є логічними та послідовними та такими, що на переконання суду підтверджують фактичні обставини справи.

Зокрема, позивач ОСОБА_1 підтвердила ту обставину, що мати відповідача переказувала їм кошти, однак не в таких сумах і кількості як вказано у наданих відповідачем документах. Така допомога сприймалась, як допомога сімї, кошти використовувались здебільшого відповідачем для придбання товару для перевезення за кордон, доходи від їх продажу докладались до бюджету сімї. Яким чином відповідач розпоряджався рештою коштів, отриманих від мами, вона не знає, однак категорично ствердила, що спільними зусиллями та працею сформували спільний бюджет в 30 тис дол. США, перед купівлею квартири вона особисто перерахувала кошти. Крім того, підтвердила, що у 2014 році в той час коли сторони не проживали разом кілька місяців, спільні кошти знаходились за місцем її проживання.

Свідок ОСОБА_7, який є батьком позивачки, дав показання про те, що дочка із зятем тривалий час проживали у них. Задля допомоги молодим, він у 2012 році придбав для них автомобіль, який зять використовував для поїздок за кордон. Також він придбав зятю металошукач для пошуків дорогоцінних речей. Дочка із зятем жили в окремій кімнаті, але будь-яких комунальних платежів не сплачували, продукти харчування не придбавали. Він вважав своїм обовязком забезпечити молодих усіма умовами для проживання. Перед купівлею квартири дочка із зятем радились із ним з приводу стану квартири та ціни. Їм не вистачало 15 тис дол. США, тому він дозволив продати автомобіль. Згодом допомагав відповідачу з ремонтом у квартирі.

Свідок ОСОБА_8, яка є матірю позивачки, суду підтвердила показання свого чоловіка ОСОБА_7, додатково пояснила, що особисто могла допомогти дочці та зятю тим, що доглядала онуку та готувала їжу, поки вони працювали. В останні роки відносини між сторонами погіршились, кілька місяців вони не проживали разом, потім помирились, поїхали на відпочинок і після цього придбали квартиру. Близько 2-х місяців зять разом з її чоловіком робили в квартирі незначний ремонт, шпаклювали та вирівнювали стіни. Наприкінці 2015 року відповідач залишив сімю і переїхав жити в спірну квартиру.

Як вбачається з договору купівлі-продажу транспортного засобу, автомобіль «Fiat», 2007 року випуску, належав на праві власності ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про державну реєстрацію ТЗ серії САО №177414, виданого 18.09.2012 року. Автомобіль продано ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності, 09 жовтня 2014 року за 118000,00 грн.

Крім того, свідки сторони відповідача ОСОБА_9 та ОСОБА_10 фактично підтвердили позицію сторони позивача в тій частині, що квартира придбавалась сторонами для потреб сімї, а повернення позики мало місце в період перебування сторін в шлюбі.

Так, свідок ОСОБА_9 суду повідомив, що ОСОБА_3 отримав від нього позику 15 тис дол. США на придбання квартири. При цьому мотивував потребу придбати житло бажанням зберегти сімю. Кошти повністю повернув до кінця 2015 року, однак не однією сумою, а поступово.

Свідок ОСОБА_10 показав, що разом із ОСОБА_3 винаймав житло в період приблизно з березня 2014 року по серпень вересень 2014 року. Дізнався від ОСОБА_3, що він хоче придбати житло для своєї сімї, оскільки не зійшовся із батьками дружини, та його мати має передати кошти з Іспанії.

Суд зауважує, що свідку ОСОБА_9 не відомо за рахунок яких коштів повертали йому борг, а свідок ОСОБА_10 не зміг категорично підтвердити, що відповідач до придбання квартири у вересні 2014 року проживав окремо від сімї в орендованій квартирі.

Таким чином, суд, оцінивши докази у їх сукупності, вважає доведеним те, що спірна квартира придбана подружжям у період шлюбу за кошти, сформовані спільними зусиллями та працею. Позика в розмірі 15 тис дол. США отримана для придбання квартири, повернута в період шлюбу та фактичного спільного проживання сторін за рахунок майна, переданого сторонам як допомога від батьків позивачки та мами відповідача.

Належних та допустимих доказів протилежного суду не надано. За таких умов, відсутні підстави для відступлення від презумпції спільної сумісної власності та визнання спірного майна особистою власністю відповідача.

При прийнятті рішення суд врахував висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 24.12.2014 р. у справі №6-198 цс 14, від 18.05.2015 р у справах 6-1327 цс15 та 6-3037цс15, від 03.06.2015 у справі 6-38цс15, від 01.07.2015 у справі 6-612цс15, від 23.09.2015 у справі 6-606цс15, від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15, від 07.09.2016 у справі 6-801цс16, від 07.12.2016 у справі 6-1568цс16.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу та ст.372 Цивільного кодексу України.

Так, ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна (виділу частки з нього), що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.

У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З огляду на технічну характеристику та розташування, квартира по провулку Шевченка,1/101 в м.Ковелі не може бути поділена в натурі.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, підлягає поділу шляхом визнання за сторонами права власності в рівних частках по ? ідеальної частини.

У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі сплаченого при зверненні до суду судового збору за ставкою немайнового позову.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі ст. 57, ч.1 ст.60, ч.1 ст.62, ст.63, ч.1 ст.65, 69-71 Сімейного кодексу України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право вланості за кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при проголошенні рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий:ОСОБА_11