АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1682/17 Справа № 211/5286/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 19 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до обласного комунального закладу «Гейківська психоневрологічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до обласного комунального закладу «Гейківська психоневрологічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради (надалі лікарня) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що з 25 вересня 1995 року вона працювала у третьому чоловічому психіатричному відділенні Гейківської психоневрологічної лікарні Дніпропетровської обласної ради на посаді лікаря-психіатра, у 1996 році її було скорочено. З 1 березня 2011 року вона працювала у обласному комунальному закладі «Гейківська психоневрологічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради (далі ОКЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня») на посаді лікаря психіатра психіатричного відділення № 6. Наказом головного лікаря ОКЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» від 3 лютого 2015 року її звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що вона фактично дізналася у травні 2015 року, отримавши відповіді на адвокатський запит.

Вважала зазначений вище наказ та її звільнення незаконними, оскільки відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, з наказом про звільнення її ознайомлено не було, його копію та трудову книжку вона не отримувала. Крім того, відповідачем створено умови, за яких вона була позбавлена можливості потрапити на своє робоче місце. Отже, такі дії відповідача не можна розцінювати як її дисциплінарний проступок та застосовувати до неї дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд поновити її на роботі в ОКЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» на посаді лікаря-психіатра психіатричного відділення № 6, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 12 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустила без поважних причин встановлений законом місячний строк для звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом № 43-к по Гейковській обласній психоневрологічній лікарні від 01 березня 2001 року ОСОБА_2 прийнято лікарем-психіатром на 1,0 ставку 01 березня 2001 року з місячним випробувальним строком. Направлено на роботу в 1 відділення на 0,5 ставки та 9 відділення на 0,5 ставки.

В типовій формі Т-2 «Особиста картка працівника» ОСОБА_2, заповненої нею 01 березня 2001 року, міститься підпис позивача та зазначено, що з посадовою інструкцією, правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором вона ознайомлена.

Колективний договір укладено між головним лікарем та головою первинної профспілкової організації в 2011 році, 2014 роках. В журналі ознайомлення працівників лікарні з колективним договором ОКЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» стоїть підпис ОСОБА_2 за 2011 рік. Згідно акту від 23 лютого 2014 року, засвідченого завідуючою психіатричного відділення № 4 ОСОБА_3, секретарем-друкаркою ОСОБА_4 та інспектором відділу кадрів ОСОБА_5, лікар-психіатр психіатричного відділення № 6 ОСОБА_2 відмовилась від підпису про ознайомлення з колективним договором за 2014-2019 роки.

Наказами головного лікаря КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» від 07 лютого 2014 року, 10 лютого 2014 року, 10 жовтня 2014 року, 13 жовтня 2014 року ОСОБА_2 за неналежне виконання посадових обовязків оголошені догани.

Наказом головного лікаря КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» від 03 лютого 2015 року ОСОБА_2, лікаря-психіатра психіатричного відділення № 6, звільнено з 03 лютого 2015 року за систематичне невиконання нею без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та зобовязано інспектора з кадрів ОСОБА_5 видати ОСОБА_2 належно оформлену трудову книжку, головного бухгалтера ОСОБА_6 провести з ОСОБА_2 повний розрахунок відповідно до чинного законодавства (виплатити компенсацію за 3 календарні дні невикористаної відпустки).

Згідно протоколу засідання профспілкового комітету КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» ДОР» від 03 лютого 2015 року при розгляді подання про отримання згоди на звільнення, у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором, профспілковий комітет вирішив дати згоду на звільнення ОСОБА_2 лікаря-психіатра психіатричного відділення № 6 за п. 3 ст. 40 КЗпП України (за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором).

У ч. 2 ст. 47 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам розяснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обовязки сторін.

Як вбачається з матеріалів справи,наказ головного лікаря ОКЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» від 3 лютого 2015 року про звільнення, Брюховецька Л.П. отримала лише у травні 2015 року шляхом надання відповідачем відповіді від 12 травня 2015 року на адвокатський запит.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Отже, перебіг строку, встановленого ст. 234 КЗпП України фактично почав свій перебіг з 3 лютого 2015 року, тобто копія наказу від 3 лютого 2015 року про звільнення позивача була отримана вже із пропущенням строку на звернення до суду з вини відповідача, однак із поважних причин.

Відповідно до п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993року № 58, власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

У п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників встановлено якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно відповіді КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» ДОР» на адвокатський запит, надати копію трудової книжки ОСОБА_2 неможливо, так як вищевказаний документ знаходиться у ОСОБА_2 (а.с. 9 копія повідомлення).

Згідно акту від 03 лютого 2015 року, підписаного інспектором з кадрів ОСОБА_5, завідувачем психіатричного відділення № 6 ОСОБА_7, старшою медичною сестрою психіатричного відділення № 6 ОСОБА_8, черговою медичною сестрою ОСОБА_9, сестрою медичною процедурною ОСОБА_10, засвідчено відмову працівника ОСОБА_2 від отримання трудової книжки та наказу про звільнення (а.с. 49-50 копія акту).

Згідно цього ж акту, інспектор з кадрів ОСОБА_5 поклала на робочий стіл ОСОБА_2 оформлену трудову книжку, однак в журналі обліку руху трудових книжок та вкладишів до неї ОСОБА_2 відмовилася ставити підпис.

Наведені вище обставини свідчать про неотримання своєчасно позивачкою трудової книжки, тобто, причини пропуску строку на звернення до суду з позовом, зазначені ОСОБА_2, як підстава для поновлення процесуального строку, є поважними.

У звязку з чим, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з підстав пропуску встановленого законом строку для звернення до суду з даним позовом, є безпідставним.

Колегія суддів вважає поважними причинами пропущення позивачем строку для звернення до суду.

Водночас, визнавши причини пропуску позивачкою строку для звернення до суду з даним позовом та поновивши його, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення по суті позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обовязків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

Вирішуючи позов про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд має враховувати, що тільки правомірно накладені стягнення можуть бути підставою для звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України, а тому необхідно зясувати, систематичне невиконання яких саме трудових обовязків позивачем передувало його звільненню.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

З матеріалів справи вбачається, що наказами № 132 від 07 лютого 2014 року, № 133 від 10 лютого 2014 року, №188 від 10 жовтня 2014 року та № 189 від 13 жовтня 2014 року було встановлено неналежне виконання посадових обовязків лікарем-психіатром психіатричного чоловічого відділення №6 ОСОБА_2, у звязку з чим, кожен раз їй було оголошено догану.

При цьому, жоден із перелічених наказів позивачкою у встановленому законом порядку не оскаржувався.

Наведені вище обставини свідчать про доведеність факту систематичного невиконання позивачкою ОСОБА_2 трудових обовязків без поважних причин, що у розумінні п.3 ст.40 КЗпП України, є підставою для розірвання з нею трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

За таких обставин, колегія суддів, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вважає, що звільнення позивачки відбулося відповідно до вимог трудового законодавства.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку про необхідність апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 19 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до обласного комунального закладу «Гейківська психоневрологічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_11

ОСОБА_12