ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1401/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Кириченко Н.О.,

при секретарі Пахольченко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в Дарницький районний суд м. Києва з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що між ним та відповідачем було укладено договір б/н, відповідно до якого у користування відповідача було делеговано два карткових рахунки із емісією карток НОМЕР_1 та із встановленим кредитним лімітом 20 000 грн. Відповідач використав грошові кошти, знявши з рахунку 06.06.2015 року 20503,13 грн.

Позивач нарахував заборгованість відповідача у розмірі 46156,23 грн. і просив її стягнути з відповідача. Додатково позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1378 грн.

Представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, в якому просив задовольнити позовні вимоги, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю посилаючись на те, що відповідач здійснив лише операції оплати за надання послуг мобільного зв"язку на загальну суму 202 грн. у два платежі, і більше ніяких операцій зі згаданими картками не проводив, а виявиши відсутність зазначених коштів на картках відразу звернувся на гарячу лінію позивача та повідомив про вказані обставини.

Вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н від 14.02.2011 року, відповідно до якого у користування відповідача було делеговано два карткових рахунки із емісією карток НОМЕР_2 та із встановленим кредитним лімітом 20 000 грн.

06.06.2015 року з зазначених карток було знято шляхом переведення грошові кошти у розмірі 20503,13 грн., що підтверджує виписка з рахунку клієнта НОМЕР_3 за період з 01.06.2015 по 01.07.2015 року.

Згідно наданого до суду розрахунку заборгованість відповідача перед позивачем становить 46156,23 грн. за кредитним договором б/н від 14.02.2011 року, до якої входять 18814,42 грн. - заборгованість за кредитом, 23867,70 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 800 грн. - заборгованість за пенею і комісією, а також штрафи у розмірі 500 грн. та 2 174 грн. Додатково позивач просив стягнути з Відповідача судові витрати у розмірі 1378 грн.

Відповідач позовні вимоги не визнав повністю, повідомивши суду, що зазначене списання грошових коштів з його рахунку було несанкціонованим. Відповідачем було подано повідомлення про злочин, на підставі якого відкрито кримінальне провадження № 0005016 і відповідача визнано потерпілим. Копії відповідних підтверджуючих документів надано представником відповідача для залучення до матеріалів справи (а. с. 55, 56).

Відповідно до Роздруку дзвінків та повідомлень щодо номера телефону НОМЕР_4, делегованого ОСОБА_2 за 06.06.2015 року, тобто у дату списання грошових коштів відповідача, 06.06.2015 року не було здійснено підтвердження фінансової операції списання грошових коштів з рахунків відповідача ані шляхом відповідного дзвінка, ані шляхом отримання відповідного пароля/коду (а. с. 87).

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. (Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 13 травня 2015 року по справі № 6-71цс15).

У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач своїми діями сприяв несанкціонованому списанню грошових коштів. На ухвалу суду про витребування доказів щодо сприяння несанкціонованому списанню грошових коштів відповідачем позивач не надав жодного доказу зазначеного. Зважаючи на наведене, позовні вимоги позивача є недоведеними.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Тому враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються Позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а Відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких Позивачеві відмовлено. Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено повністю, то відсутні і підстави для стягнення судових витрат з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 79, 88, 208, 209, 212- 218, 224- 228 ЦПК України та 1073 ЦК України, пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» , пунктами 6.7, 6.8 Положення № 223 «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: