У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області, як правонаступника прокурора Вільнянського району Запорізької області та Запорізького міжрайонного екологічного прокурора в інтересах держави до Вільнянської районної державної адміністрації, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним розпорядження та повернення земельної ділянки у власність держави, за касаційною скаргою ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Запорізький міжрайонний екологічний прокурор в інтересах державизвернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи прокурор Вільненського району Запорізької області, як правонаступник Запорізького міжрайонного екологічного прокурора, та просив визнати недійсним розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області від 17 січня 2011 року №31 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_5, яким ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 1,1 га; витребувати у ОСОБА_7 у власність держави вказану земельну ділянку.

Позов мотивовано тим, що розпорядженням голови Вільнянської районної державної адміністрації № 31 від 17 січня 2011 року ОСОБА_5 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для подальшої передачі у власність для ведення особистого господарства на території Петро-Михайлівської сільської ради. Цим же розпорядженням земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 1,1000 га передано у власність ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_5 26 червня 2011 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Прокурорською перевіркою встановлено, що вказане рішення прийнято всупереч вимогам чинного законодавства, оскільки земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_5 розташована у водоохоронній зоні затоки річки Дніпро та знаходиться у 100-метровій смузі від урізу води, що підтверджується листами Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області № 4529 від 15 січня 2013 року, № 356/1 від 5 березня 2013 року, поданням Запорізького міжрайонного екологічного прокурора від 25 лютого 2013 року, внесеним голові Запорізької обласної державної адміністрації, та відповіддю на нього, проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5

Прокурор посилається на ст.ст. 83, 84 Земельного кодексу України, відповідно до яких, землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність та на ст. 59 Земельного кодексу України, якою передбачені випадки передачі земель водного фонду до приватної власності.

Оскільки спірна земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі річки Дніпро, тобто відноситься до земель водного фонду, її передача ОСОБА_5 здійснена всупереч вимогам ст. 83 Земельного кодексу України, та є підставою для визнання розпорядження голови Вільнянської райдержадміністрації недійсним.

ОСОБА_5, після отримання державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, відчужила її ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 5 липня 2011 року. ОСОБА_9, в свою чергу, спірна земельна ділянка була відчужена ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 29 серпня 2013 року. Таким чином, на даний час земельна ділянка перебуває у володінні ОСОБА_7

У зв'язку із наведеним та посилаючись на ст. 330, п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, а також роз'яснення п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зважаючи, що земельна ділянка, яка була передана у власність ОСОБА_5 на підставі розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації № 31 від 17 січня 2011 року, вибула з володіння держави, як власника, незаконно та поза її волею, внаслідок прийняття державним органом незаконного рішення, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України спірна земельна ділянка площею 1,1 га підлягає витребуванню у власника ОСОБА_7 у власність держави.

Вказана справа неодноразово була предметом розгляду судів усіх інстанцій.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 6 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 січня 2014 року, у задоволенні позову прокурора відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2014 року, касаційну скаргу Дніпровської екологічної прокуратури було відхилено. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 6 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 січня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 жовтня 2014 року справу за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2014 року допущено до провадження Верховного Суду України.

Постановою Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року заяву заступника Генерального прокурора України було задоволено. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року касаційну скаргу Дніпровської екологічної прокуратури задоволено частково. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 6 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 січня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 січня 2016 року відмовлено у задоволені позову. Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту земельної ділянки.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року рішення районного суду скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Визнано недійсним розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області №31 від 17 січня 2011 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_5.», яким ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 1,1000 га. Витребувано у ОСОБА_7 у власність держави земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 1,1000 га.

Представник ОСОБА_7, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що у випадку виділення спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_5, на час розробки проекту відводу та прийняття розпорядження Вільнянської районної державної адміністрації № 31 від 17 січня 2011 року була наявна землевпорядна документація та встановлені у натурі (на місцевості) межі прибережної захисної смуги річки Дніпро. Розпорядженням голови Вільнянської районної державної адміністрації № 1320 від 30 листопада 2009 року затверджено проект землеустрою щодо встановлення розмірів та меж водоохоронної зони і прибережної смуги вздовж річки Дніпро в с. Ульянівка по вул. Хортицькій Вільнянського району Запорізької області.

Цим Проектом землеустрою встановлена в натурі (на місцевості) прибережна захисна смуга, зовнішня межа якої проходить на відстані 10 м від урізу води. А в розділі «Проектні роботи» вказано, що відповідно до п. 2.11 ВБН 33-492 зовнішня межа водоохоронної зони встановлюється в натурі з врахуванням конкретних умов, що співпадають з природними та штучними межами чи перешкодами. У даному проекті передбачається, що весь населений пункт входить до водоохоронної зони, проектується тільки прибережна смуга.

Земельна ділянка, виділена ОСОБА_5, розташована на відстані 10 м від затоки річки Дніпро. Тобто спірна земельна ділянка розташована за межами прибережної захисної смуги річки Дніпро.

Прокурором не доведено, що спірна земельна ділянка на час передання її у власність ОСОБА_5 належала до земель водного фонду, а також не доведено факту, що спірна земельна ділянка була виділена з порушенням вимог земельного законодавства.

За таких обставин місцевий суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_5 реалізувала свої суб'єктні права власника, подавши всі необхідні документи для отримання у власність вищевказаної земельної ділянки, а Вільнянська районна державна адміністрація, діючи в межах своїх повноважень, дотримуючись вимог ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України, прийняла законне рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Прокурором не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують вибуття майна з володіння власника поза його волею та не доведено зазначеного факту, отже вимоги прокурора по витребуванню спірної земельної ділянки у ОСОБА_7 до власності держави не підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка площею 1,1000 га пасовищ із земельного запасу на території Петро-Міхайлівської сільської ради, яка передана у власність ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства, знаходиться на відстані 10 метрів від затоки річки Дніпро у 100 метровій прибережній захисній смузі. Дана земельна ділянка розташована за межами населеного пункту.

Оскаржуване розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області № 31 від 17 січня 2011 року суперечить приписам ст.ст. 20, 54, 84, 122 ЗК України та ст.ст. 3, 4, 88 ВК України і тому, відповідно до ст.21 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги прокурора про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_7 до державної власності узгоджуються з приписами ст.388 ЦК України і не протирічать прецедентній практиці Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі розпорядження № 1137 від 14 вересня 2010 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_5 Вільнянською районною державною адміністрацією надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки для подальшої передачі у власність площею 1,10 га пасовищ, із земель запасу Петро-Михайлівської сільської ради, для ведення особистого селянського господарства.

На виконання цього розпорядження ОСОБА_5 уклала відповідний договір з ЗАТ «Земля плюс», на підставі якого вказаною землевпорядною організацією виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 1,1000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області.

Розпорядженням голови Вільнянської районної державної адміністрації № 31 від 17 січня 2011 року ОСОБА_5 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для подальшої передачі у власність, для ведення особистого господарства на території Петро-Михайлівської сільської ради. Цим же розпорядженням земельну ділянку площею 1,1000 га передано у власність ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вказаного розпорядження 16 лютого 2011 року ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, яким посвідчено, що земельна ділянка загальною площею 1,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області за межами населеного пункту, має цільове призначення ведення особистого селянського господарства.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор, в обґрунтування вимог посилався на те, що земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_5, розташована у водоохоронній зоні затоки річки Дніпро та знаходиться у 100-метровій смузі від урізу води, тобто відноситься до земель водного фонду, а її передача ОСОБА_5 здійснена всупереч вимогам ст. 83 Земельного кодексу України, що є підставою для визнання розпорядження голови Вільнянської райдержадміністрації недійсним.

Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Частиною 7 статті 88 Водного кодексу України (в редакції, що діє з 5 січня 2011 року) встановлено, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Згідно з п. 1 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 8 травня 1996 року, цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них.

Пунктом 5 цього Порядку встановлено, що розмір і межі водоохоронних зон встановлюються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами відповідних рад.

Відповідно до п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 434 від 5 листопада 2004 року, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених в натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, з урахуванням конкретної ситуації.

Переглядаючи вказану справу за заявою заступника Генерального прокурора України, Верховний Суд України, висловив правову позицію, згідно з якою, виходячи із системного аналізу положень ст. 88 Водного кодексу України, Порядку № 434, Постанови № 486, розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за статтями 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а на землях населених пунктів відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови, а при наданні в користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486, з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, Постановою Верховного Суду України у справі № 6-182цс14, а також Порядком погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, на який посилається прокурор, встановлено, що природоохоронний орган має враховувати нормативні розміри прибережних захисних смуг у тих випадках, коли відсутня землевпорядна документація щодо визначення розмірів і меж водоохоронної зони.

Згідно з п. 14 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, виконання водоохоронних та інших заходів щодо впорядкування водоохоронних зон, покладається на виконавчі комітети рад.

Розпорядженням голови Вільнянської районної державної адміністрації № 729 від 28 липня 2009 року Петро-Михайлівській сільській раді надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо встановлення розмірів та меж водоохоронної зони та прибережної захисної смуги вздовж ріки Дніпро в с. Ульянівка по вул. Хортицькій.

На виконання цього розпорядження Петро-Михайлівська сільська рада звернулась до ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (т. 3 а.с. 141), яким виготовлений проект землеустрою щодо встановлення розмірів та меж водоохоронної зони і прибережної захисної смуги вздовж ріки Дніпро в с. Ульянівка по вул. Хортицькій Вільнянського району Запорізької області (т. 3 а.с. 134-155).

Розпорядженням голови Вільнянської районної державної адміністрації № 1320 від 30 листопада 2009 року (т. 1 а.с. 20, т. 1 а.с. 124, т. 3 а.с. 147) затверджено проект землеустрою щодо встановлення розмірів та меж водоохоронної зони і прибережної смуги вздовж річки Дніпро в с. Ульянівка по вул. Хортицькій Вільнянського району Запорізької області.

Цим Проектом землеустрою встановлена в натурі (на місцевості) прибережна захисна смуга, зовнішня межа якої проходить на відстані 10 м від урізу води. А в розділі «Проектні роботи» вказано, що відповідно до п. 2.11 ВБН 33-492 зовнішня межа водоохоронної зони встановлюється в натурі з врахуванням конкретних умов, що співпадають з природними та штучними межами чи перешкодами. У даному проекті передбачається, що весь населений пункт входить до водоохоронної зони, проектується тільки прибережна смуга.

З листів Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області № 4529 від 15 січня 2013 року (т. 1 а.с. 25-26) та № 356/1 від 5 березня 2013 року (т. 1 а.с. 27-29), вбачається, що земельна ділянка площею 1,1000 га пасовищ із земельного запасу на території Петро-Михайлівської сільської ради, яка передана у власність ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства, розташована на відстані 10 м від затоки річки Дніпро у 100 метровій прибережній захисній смузі. Дана земельна ділянка розташована за межами населеного пункту.

Перебування спірної земельної ділянки у державній власності на час її передачі у власність ОСОБА_5 підтверджується висновком Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області від 30 грудня 2010 року №3804/11/09 (т.1 а.с.47).

Відповідно до заяви ОСОБА_5 від 19 січня 2010 року про надання їй дозволу на виготовлення проекту відведення цієї земельної ділянки та змісту державного акту на право власності на земельну ділянку від 22 червня 2011 року виданого ОСОБА_5, спірна земельна ділянка розташована поза межами населеного пункту (т.1, а.с.37, 11).

Апеляційний суд правильно виходив з того, що висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка була передана у власність з урахуванням діючого на той час проекту землеустрою щодо встановлення розмірів та меж водохороної зони і прибережної смуги вздовж річки Дніпро є помилковим і таким, що спростовується матералами справи, оскільки вказаним проектом була встановлена 10 метрова прибережна захисна смуга для с.Ульянівка, разом з тим, спірна земельна ділянка знаходиться поза межами цього населеного пункту.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване прокурором розпорядження голови Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області № 31 від 17 січня 2011 року суперечить приписам ст.ст. 20, 54, 84, 122 ЗК України та ст.ст. 3, 4, 88 ВК України і тому у відповідності до ст.21 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

Вимоги позивача про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_7 до державної власності узгоджуються з приписами ст.388 ЦК України.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд апеляційної інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська