Справа №485/1153/16-ц 14.02.2017 140217 14.02.2017
Провадження №22-ц/784/263/17 Головуючий по 1 інстанції Лисенко М.Є. Категорія 24 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

14 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Трофименка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго" ( далі - ПАТ «Миколаївобленерго») про визнання дій неправомірними та стягнення моральної шкоди,

В с т а н о в и л а

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до філії Снігурівського району ПАТ "Миколаївобленерго" про визнання дій неправомірними та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 1993 року він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1, в якому фактично не проживає.

За спожиту електричну енергію розраховувався згідно розрахункової книжки, але договір про постачання електричної енергії не укладав.

26 травня 2010 року працівниками Снігурівської філії "Миколаївобленерго" складено Акт про самовільне підключення до електромережі поза засобами обліку.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2010 року, яке на даний час виконується Заводським ВДВС м. Миколаєва, з нього на користь відповідача стягнуто 2328 грн.04 коп. збитків.

Крім того, з часу набрання чинності даним рішенням, належний йому житловий будинок відключено від електромережі.

Він неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повторне підключення житлового будинку до електромережі. Проте, отримує відмови з посиланням на необхідність сплатити заподіяні ним товариству збитки, оплатити витрати за підключення до мережі та укласти договір на постачання електричної енергії, оскільки термін попереднього договору від 04 квітня 2002 року сплив.

А коли звернувся до відповідача із заявою про надання йому копії договору від 04 квітня 2002 року, то отримав відмову з посиланням на те, що термін зберігання договору закінчився 04 квітня 2006 року і у квітні 2007 року його було знищено.

Також позивач зазначав, що внаслідок неправомірних дій відповідача, який без укладання договору на постачання електричної енергії стягував з нього кошти за фактично спожиту електричну енергію, сфальсифікував дані про укладання договору, йому як споживачеві заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 100 000 грн.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати дії відповідача в частині надання неправдивої інформації про договір від 04 квітня 2002 року за № 43104864, ухилення від надання копії даного договору та необґрунтоване стягнення коштів за спожиту електроенергію неправомірними та стягнути на його користь 100 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року неналежного відповідача - філію Снігурівського району ПАТ «Миколаївобленерго» замінено на належного - ПАТ «Миколаївобленерго».

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2016 року та додатковим рішенням цього ж суду від 12 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 та залишити без змін рішення суду першої інстанції, оскільки воно ( рішення) є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно з п.1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, окрім інших, і на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.1,5 ч.3 цієї статті обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов'язані укладати договори на надання їм певного виду житлово-комунальних послуг та оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, ст. ст. 24-27 Закону України "Про електроенергетику", Правилами користування електричною енергією для населення (далі - Правила), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357.

Споживач енергії зобов'язаний використовувати енергію лише на підставі договору з енергопостачальником, дотримуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії (стаття 26 Закону).

Відповідно до ч.1,2,3 п.3 Правил ( в редакції чинній до 20 вересня 2016 року), споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією (додаток 1) і укладається на три роки.

Договір про користування електричною енергією (далі - договір) вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення зазначеного терміну жодна із сторін не заявила про розірвання договору або про внесення до нього змін.

Енергопостачальники, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу, об'єкти якого розташовані на цій території, в укладенні договору про користування електричною енергією.

Для споживання електроенергії новий наймач (власник) квартири або іншого об'єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією. Після чого енергопостачальник протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості підключає квартиру або об'єкт споживача до електропостачання ( п.7 Правил).

Підключення електричної енергії за заявою наймача (власника квартири) і відкриття особового рахунку слід вважати фактичним укладенням договору на умовах, передбачених Законом України "Про електроенергетику" та Правилами користування електричною енергією.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 1993 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку по вулиці АДРЕСА_1 (а.с.18-19).

Фактичним підтвердженням правовідносин між споживачем електричної енергії та енергопостачальником є відкритий саме на ОСОБА_2 особовий рахунок НОМЕР_1, як споживача електричної енергії, а не на колишнього власника будинку, що підтверджується витягом із цього рахунку.

Також в цьому витязі зазначено про те, що між сторонами 04 квітня 2002 року було укладено договір на постачання електричної енергії.

Дія цього договору з врахуванням положень Правил закінчилася 04 квітня 2006 року, і в квітні 2007 року його було знищено на підставі п.345 Наказу головного архівного управління при Кабінеті міністрів України від 20 липня 1998 року, про що зазначив у своєму листі відповідач на звернення позивача ( а.с.3).

Відповідно до наявних в матеріалах справи квитанцій, витягу з особового рахунку вбачається, що позивач сплачував кошти за отримані послуги з електропостачання у 2007, 2008, 2010 та 2011 роках.

Отже, між сторонами склалися договірні правовідносини, які передбачають обов'язок споживача дотримуватися Правил користування електричною енергією.

Крім того, заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 31 серпня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2011 року, встановлено наявність цивільно-правових відносин між сторонами, які випливали з договору користування електричною енергію. Вказані обставини в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення і доказуванню не підлягають.

Сама по собі відсутність договору про користування електричною енергією на паперовому носієві ( знищення його в зв'язку з закінченням строку дії, втрата тощо), при фактичному користуванні наданими відповідачем послугами, не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі до часу його відключення і не свідчить про неправдивість інформації щодо його існування в минулому.

З огляду на викладене, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б призвели до безсумнівного переконання того, що мали місце неправомірні дії відповідача, які привели до порушення прав позивача як споживача електричної енергії.

А відтак, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання дій відповідача неправомірними, за наведених у позові обставин, є правильним.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України, Законом України "Про електроенергетику" та Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357. Ці норми не передбачають відшкодування моральної шкоди за надання енергопостачальником неправдивої інформації, ненадання ним копії договору дія якого закінчилася.

Енергопостачальник несе відповідальність за шкоду, заподіяну споживачу або його майну, в розмірі й порядку, визначених законодавством. У разі тимчасового припинення електропостачання з вини енергопостачальника він несе відповідальність згідно з умовами договору в розмірі двократної вартості недовідпущеної споживачу електричної енергії. У разі порушення прав споживачів енергопостачальник несе відповідальність згідно із законодавством та договором.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

При цьому, даний закон не передбачає можливості відшкодування моральної шкоди в інших випадках порушення прав споживача.

Тому є безпідставним посилання позивача і у позові, і в апеляційній скарзі на покладання на відповідача відповідальності за заподіяну йому моральну шкоду на підставі ст.1167 ЦК України, оскільки вказана норма на спірні відносини не поширюється, тому що регулює позадоговірні (деліктні) відносини. Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо постачання відповідачем електричної енергії до будинку позивача - споживача цієї енергії.

Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи фактичні обставини даної цивільної справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

Тому, в силу ст.308 ЦПК України, його слід залишити без змін, відмовивши відповідачеві у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2016 року та додатковим рішенням цього ж суду від 12 січня 2017 року -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова