Справа № 594/123/17
Провадження №2/594/165/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року

Борщівський районний суд Тернопільської області

у складі: головуючого Чир П.В.

з участю секретаря Козій Я.Ю.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Борщеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просить дозволити їй ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої ОСОБА_3 за межі України, з метою оздоровлення та відпочинку. Надати дозвіл ОСОБА_1 на тимчасове багаторазове вивезення за кордон дочки ОСОБА_3 без згоди батька ОСОБА_2 до досягнення нею шістнадцятирічного віку та на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 Дитина проживає з нею і вона самостійно несе усі витрати по утриманню дитини. З часу розірвання шлюбу 13 серпня 2013 року, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком не цікавиться. Зокрема відповідач відмовився надати у передбаченому законодавством України дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини, та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Наголосила на тому, що поїздка здійснюється для оздоровлення та відпочинку дитини на короткий термін, без мети постійного проживання за межами України. Таким чином, жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, в тому числі на побачення з дитиною порушуватись не будуть.

В судовому засіданні позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю та просить їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав заперечує щодо їх задоволення та вказав, що переживає за безпеку дитини, оскільки на даний час за кордоном в інших країнах мають місце часті теракти, крім того хоче частіше бачитись з дочкою ОСОБА_3.

Заслухавши сторони, оцінивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1, видане 15 квітня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції).

Шлюб між сторонами розірваний згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 серпня 2013 року (справа 607/9823/13-ц).

На даний час малолітня ОСОБА_3 проживає разом із матір'ю ОСОБА_1., АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою про склад сім»ї №128 від 16.01.2017 року виданої ТзОВ «Коменерго-Тернопільль 3».

Як вбачається з довідки №Бух00000004 від 14.02.2017 року виданої ТзОВ «Український регіональний фонд народної медицини», ОСОБА_1 працює в ТзОВ «Український регіональний фонд народної медицини» з 31.12.2014 року. На даний момент займає посаду «фармацевт». З серпня 2016 року по січень 2017 року її загальний нарахований дохід становить 27254 грн., виплачено 21939,45 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьківські права, відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ст. ст.1, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, для виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (абз. 3 рядок 5).

Виходячи з вказаного, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків (одноразовий) із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі.

В той же час позивач просить дати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України, тобто не вказує конкретну країну прямування та часовий проміжок перебування в цій державі.

Окрім цього, позивач як на підставу необхідності виїзду дитини за межі України, вказує необхідність відпочинку та оздоровлення ОСОБА_3, однак доказів твердження, що дитина часто хворіє, а також, що ОСОБА_3 буде відпочивати чи оздоровлюватись за межами України, до матеріалів справи позивачем не додано.

Позивач в судовому засіданні надала Консультативну карту видану центром реабілітації обласної дитячої клінічної лікарні 20.01.2017 року, згідно якої ОСОБА_3, 5,5 років, поставлено діагноз епісиндром в стадії стійкої ремісії. Дана довідка належним чином не завірена, не містить ні печатки ні відбитку штемпеля установи яка її видала, а відтак не може бути прийнята судом до уваги як доказ.

Зважаючи на вказане, вимога позивача надати дозвіл на виїзд малолітньої дочки ОСОБА_3, за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку без згоди батька, не ґрунтується на законі, а тому позов є безпідставним.

Також не ґрунтується на законі посилання позивача у позовній заяві вимога про оформлення проїзного документу дитини без згоди батька, оскільки з 06.12.2012 року набрав чинності Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», який не передбачає такої назви та виду документів, як «проїзний документ дитини». Для громадян України документом, що посвідчує особу за кордоном і дає право цій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну є «паспорт громадянина України для виїзду за кордон». Кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 16, 313 ЦК України, ст.ст. 141, 150, 155 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 1, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, ст. ст. 10, 11, 57, 60, 213, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення через Борщівський районний суд до апеляційного суду Тернопільської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: Чир П. В.