ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/985/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2017 р. смт Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Караула О.А., за участі секретаря судового засідання Дудки В.В., розглянувши в смт Петриківка у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб підприємців про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, -

Встановив:

19.09.2017 ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, яким просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у цілому, що знаходиться по вул. Шмідта, 10 в с. Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області, який має наступні характеристики: ''А-1'' житловий будинок, загальною площею 51,8 кв.м., житловою 23,4 кв.м.; ''а-1'' тамбур; ''Ж-1'' житловий будинок, загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 22,5 кв.м.; ''ж-1'' нежитлова прибудова; ''З-1'' літня кухня; ''п/д'' підвал; ''І-1'' вбиральня, ''№2'' свердловина; ''Г-1'', - літня кухня; ''Д-1'' сарай, за набувальною давністю.

Свої вимоги мотивує тим, що він є власником ? частини житлового будинку № 10, що розташований за адресою: вул. Шмідта в с. Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області, який належить йому на праві приватної власності на підставі Договору дарування ? частини житлового будинку, посвідченого 21.10.2003 приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу, ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 1140.

Інша ? частина вказаного житлового будинку належить ОСОБА_3 (Дуднік) Єфимії (ОСОБА_3) Кирилівні, на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Царичанської районної ОСОБА_4 народних депутатів. ОСОБА_3, яка є власницею ? частини будинку 20.02.1984 померла. Про цю обставину Позивач довідався тільки 2000 році коли намагався належним чином оформити правовстановлюючі документи на будинок в цілому.

До цього зазначає, що 03 серпня 1985 року його батько ОСОБА_5, ще за час свого життя придбав у ОСОБА_6 вказаний вище будинок, уплативши за нього Продавцю 800 рублів, про, що було оформлено розписку. Після написання розписки та отримання зазначених коштів ОСОБА_6 передав ОСОБА_5 комплект ключів від будинку, звільнив його від особистих речей та речей домашнього вжитку і фактично передав будинок його Покупцю (тобто його батькові). При цьому ОСОБА_6 запевнив, що будинок в цілому належить йому, так як він отримав у спадок від ОСОБА_3 Для посвідчення у встановленому законом порядку укладеного Договору купівлі продажу сторони домовились звернутися до нотаріальної контори наступного дня, проте Продавець у визначений час до нотаріальної контори не зявився та зник.

Після чого, батько Позивача разом зі своєю родиною вїхали до придбаного будинку та почали в ньому проживати, сплачували кошти за користування комунальними послугами, обробляли земельну ділянку, проводили ремонтно-відновлювальні роботи для підтримання житлового будинку у належному стані. В подальшому за власні кошти збудували літню кухню, вбиральню, а у 2008 році побудували поряд ще один будинок, зазначений під літ. ''Ж-1'', оскільки хата почала руйнуватися і жити в ній було майже неможливо. Тобто вільно та відкрито користувалися придбаним нерухомим майном.

Однак за відсутності належним чином оформлених документів на будинок продовжували декілька років шукати ОСОБА_6 (Продавця). Пізніше від голови Царичанської сільської ради дізналися, що на вказаний житловий будинок було видано два Свідоцтва про право власності: ? частина будинку на імя ОСОБА_6; інша ? частина на імя померлої ОСОБА_3 Дізнавшись дану інформацію, члени сімї були обурені, оскільки ОСОБА_6 стверджував, що будинок належав йому в цілому за, що останній отримав відповідну суму грошових коштів.

У 2000 році Продавця будинку ОСОБА_6 було знайдено, який пояснив, що дійсно він є власником лише ? частини спірного будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Зазначив, що вказаний будинок дійсно в цілому належав ОСОБА_3, остання склала заповіт на нього щодо ? частини житлового будинку. Після чого, 20.02.1984 року померла та він прийняв спадщину за заповітом. Право на іншу частину спадщини, яка складається з ? частини житлового будинку, у встановленому законом порядку ніхто не заявляв, а тому ОСОБА_6 у звязку з юридичною необізнаністю вважав, що будинок належить йому повністю.

За таких обставин, Позивач (який фактично користувався на той час будинком) та ОСОБА_6 домовилися оформити право власності на ? житлового будинку, що належала останньому. ОСОБА_6 передав всі правовстановлюючі документи та надав довіреність на імя ОСОБА_4 (матері Позивача) на відчуження належного йому майна, а саме: ? частини житлового будинку №10, що розташований за адресою: вул. Шмідта в с. Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області.

21.10.2003 на підставі одержаної довіреності від ОСОБА_6Т, було укладено Договір дарування ? частини житлового будинку, яким представник за довіреністю ОСОБА_4 подарувала, а Позивач ОСОБА_1 прийняв у дар вказану частину будинку.

Іншу частину будинку так ніхто і не успадкував, до теперішнього часу. З моменту смерті ОСОБА_3 пройшло понад 33 роки, так ніхто і не звертався ні до родини ''Шаповалових'' для проживання, ні до сільської ради для оформлення спадкових прав. Позивач не має можливості одержати Свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_3К, оскільки не є спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом. З моменту укладення розписки Позивач та сімя ''Шаповалових'' добросовісно, відкрито та безперервно, на власний розсуд користувалися вищевказаним житловим будинком з 1985 року по теперішній час. Факт володіння спірним майном завжди був очевидним для третіх осіб, фактів перешкоджання доступу до майна осіб, які мали отримувати про це майно інформацію з його боку не було.

На теперішній час в спірному будинку разом із Позивачем проживає його мати ОСОБА_4. Батько, ОСОБА_5, 02.12.2013 помер. Інші члени родини в будинку не проживають та на дане майно не претендують. Враховуючи наведені обставини, Позивач вважає, що набув право власності на дане домоволодіння за набувальною давністю та просить суд задовольнити позов.

Представник Позивача за довіреністю ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_8 в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій не заперечував проти визнання права власності на ? частину житлового будинку, а саме ''А-1'' за набувальною давністю. Проте заперечував визнання права власності на інші об'єкти нерухомості, оскільки збудованні Позивачем самочинно та не веденні в експлуатацію, тобто відмінні від будинку ''А-1''. Просив розгляд справи проводити у його відсутності, за наявними у справі доказами.

Представник третьої особи також до суду не з`явився, проте надіслав до суду лист в якому просив проводити слухання у справі без присутності представника райдержадміністрації, проти позовних вимог не заперечує та просить прийняти рішення у відповідності до норм чинного законодавства.

Враховуючи, те що сторони скористалися своїм правом врегульованим ч.2 ст. 158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч.1 ст. 3, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Зокрема, за змістом ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду з позовом, Позивач обґрунтовував свої вимоги про визнання права власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди у цілому, що знаходиться по вул. Шмідта, 10 в с. Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області, який має наступні характеристики: ''А-1'' житловий будинок, загальною площею 51,8 кв.м., житловою 23,4 кв.м.; ''а-1'' тамбур; ''Ж-1'' житловий будинок, загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 22,5 кв.м.; ''ж-1'' нежитлова прибудова; ''З-1'' літня кухня; ''п/д'' підвал; ''І-1'' вбиральня, ''№2'' свердловина; ''Г-1'', - літня кухня; ''Д-1'' сарай, за набувальною давністю.

Перевіряючи ці обставини суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, слід враховувати наступне:

- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року;

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

При цьому наведені умови є необхідними в своїй сукупності, і відсутність хоча однієї із вищевказаних умов свідчить про відсутність підстав для визнання права власності за набувальною давністю.

Отже на думку суду, при вирішенні спору про визнання права власності на майно за набувальною давністю, перш за все слід встановити таку ознаку, як добросовісність володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Аналізуючи норми чинного законодавства щодо добросовісності набуття права на певну річ за набувальною давністю є необхідним встановити добросовісність саме на момент передачі Позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. У відповідності до чинного цивільного законодавства, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Отже Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Отже застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Дане узгоджується з п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року ''Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав''.

Так, як зазначив Позивач 03 серпня 1985 року його батько ОСОБА_5, ще за час свого життя придбав у ОСОБА_6 спірний будинок, уплативши за нього Продавцю 800 рублів при свідках ОСОБА_9, ОСОБА_10, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с. 27).

Проте, з пояснень представника позивача вбачається, що посвідчення у всановленому законом порядку Договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами не було, оскільки ОСОБА_6 звільнивши будинок від особистих речей та фактично передавши будинок Покупцю наступного дня зник. При цьому останній запевнив, що будинок в цілому належить йому, так як він отримав у спадок від ОСОБА_3, а тому батько Позивача вважав ОСОБА_6 законним власником будинку, який він у нього придбав.

Після чого батько Позивача разом зі своєю родиною вїхали до придбаного будинку та почали в ньому проживати, сплачували кошти за користування комунальними послугами, обробляли земельну ділянку, проводили ремонтно-відновлювальні роботи для підтримання житлового будинку у належному стані.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що при заволодінні майном Позивач не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, а тому володіння відповідним майном є добросовісним.

Щодо відкритості та безпереривності користування майном, то з ОСОБА_7 обстеження матеріально-побутових умов проживання № 308 від 01.07.2016, виданого виконавчим комітетом Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області вбачається, що Позивач та члени його родини проживають на території села за адресою: вул. Шмідта, буд. 10 з 1985 року. На даний час проживає Позивач разом зі своєю матір'ю і ведуть спільне господарство, тим самим сповістивши третіх осіб про фактичне проживання у зазначеному будинку. Тобто, Позивач довів, що не приховував факт знаходження цього майна у його володінні (а.с. 43).

Зміна місця мешкання Позивача судом не встановлена.

З пояснень представника Позивача судом встановлено, що позивач вважає, що набув право власності на весь будинок з господарськими будівлями та спорудами у цілому, з 03.08.1985, тобто з моменту написання розписки, що свідчить про безперевність користування ним вже понад 33 роки.

Проте, доводи Позивача щодо зазначеного факту суд розцінює критично.

Суд зазначає, у відповідності до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суд має виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2011 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року.

За таких роз'яснень, строк давнісного володіння визначено судом понад 16 років.

Зокрема, судом встановлено, що на ? частину спірного домоволодіння Позивачем вже набуто право власності. Дана обставина підтверджується Договором дарування ? частини житлового будинку, посвідченого 21.10.2003 приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 1140. Згідно якого ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 (Позивач) прийняв у дар належну Дарувателю ? частину житлового будинку № 10, що знаходиться по вул. Шмідта в с. Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області. Та відповідно до Витяга виданого ''Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації'' 13.12.2003 здійснено державну реєстрацію зазначеного Договору на ? частину вищезазначеного житлового будинку за Позивачем. (а.с. 16, 24).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна від 14.08.2017 за параметрами запиту право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на житловий будинок № 10 по вул. Шмідта в с. Єлизаветівка, згідно відомостей про права власності власником ? частини нерухомого майна є ОСОБА_1 (а.с.25).

Вищезазначене, стверджувалось й самим Позивачем, як зазначив в письмових поясненнях його представник у 2000 році Продавця будинку ОСОБА_6 було знайдено, якому як було зясовано належала лише ? частина спірного будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Спірний будинок в цілому належав ОСОБА_3, остання склала заповіт на нього щодо ? частини житлового будинку. Після чого, 20.02.1984 року померла та він прийняв спадщину за заповітом. Право на іншу частину спадщини, яка складається з ? частини житлового будинку, у встановленому законом порядку ніхто не заявляв, а тому ОСОБА_6 у звязку з юридичною необізнаністю вважав, що будинок належить йому повністю. В подальшому Позивач (який фактично користувався на той час будинком) та ОСОБА_6 домовилися оформити право власності на ? житлового будинку, що належала останньому. ОСОБА_6 передав всі правовстановлюючі документи та надав довіреність на імя ОСОБА_4 (матері Позивача) на відчуження належного йому майна, а саме: ? частини житлового будинку №10, що розташований за адресою: вул. Шмідта в с. Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області.

Дійсно, з копії Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 14.05.1991, виданого виконавчим комітетом Царичанської районної ОСОБА_4 народних депутатів. ОСОБА_3 є власницею ? частини будинку, дане Свідоцтво зареєстроване ''Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації'' 14.05.1991 за реєстровим № 980 та записано в реєстрову книгу № 4 (а.с. 42).

Однак ОСОБА_3 20.02.1984 померла, що підтверджується листом Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 16.11.2017 № 1196/01-16 (а.с. 72).

Судом встановлено, що Позивач з 1985 року і по даний час проживає в спірному будинку, де ? частина належить йому на праві приватної власності та ? частина належить померлій ОСОБА_3, вільно та безперешкодно користується вказаним майном, тобто більше 10 років фактично володіє спірним домоволодінням.

Копіями квитанцій про здійснення оплати за електроенергію за 1997-2001 роки, які долучені Позивачем до матеріалів справи, доводиться та обставина, що Позивач користується зазначеним майном, де особистий рахунок № 2704009 відкритий на імя ''Дудник Єфросинія Кирилівна'' (а.с. 35-38).

Враховуючи положення ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що на теперішній час у власності будь-яких інших осіб, окрім Позивача спірний будинок не перебуває, з метою захисту його майнових прав, який добросовісно заволодів майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, а тому існують обґрунтовані підстави, у сукупності зі встановленими обставинами, визнати за Позивачем право власності на ? частину домоволодіння, яка належала ОСОБА_3, який складається з: ''А-1'' житловий будинок, загальною площею 51,8 кв.м., житловою 23,4 кв.м.; ''а-1'' тамбур; ''№2'' свердловина; ''Г-1'', - літня кухня; ''Д-1'' сарай, за набувальною давністю, в іншій частині позовних вимог відмовити, оскільки ? частина спірного будинку належить йому на підставі Договору дарування ? частини житлового будинку, посвідченого 21.10.2003 приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 1140.

Щодо вимоги Позивача про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю, який зокрема, складається з: ''Ж-1'' житловий будинок, загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 22,5 кв.м.; ''ж-1'' нежитлова прибудова; ''З-1'' літня кухня; ''п/д'' підвал; ''І-1'' вбиральня, за набувальною давністю то суд вважає, що в цій частині необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що вищезазначені добудови спорудженні Позивачем самовільно, що підтверджується копією Технічного паспорта на житловий будинок, який розташований за адресою: вул. Шмідта, буд. 10 в с. Єлизаветівка, виготовленого 12.06.2017 ОКП ''Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації'' на імя Позивача, де мається відмітка, що вказані споруди є самочинно збудованими (а.с. 30-33).

Слід зазначити, даний факт не заперечується й Позивачем, де згідно письмових пояснень останній зазначає, що користуючись спірним домоволодінням в подальшому ним за власні кошти були збудовані літня кухня, вбиральня, а у 2008 році побудований поряд ще один будинок, зазначений під літ. ''Ж-1''.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В даному випадку Позивач: - не заволодів чужим майном, оскільки будинок, зазначений під літ. ''Ж-1'', ''ж-1'' нежитлова прибудова; ''З-1'' літня кухня; ''п/д'' підвал; ''І-1'' вбиральня є самочинним будівництвом, а також не може вважатися добросовісним володільцем, оскільки він не може вважатися чужим, так як не належав і не належить на праві власності будь-якій особі.

Згідно пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ ''Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав'' від 07.02.2014 № 5'' враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). З копій документів наданих Позивачем вбачається, що рішенням виконавчого комітету Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області № 23 від 13.05.2005 було надано право ОСОБА_1 на будівництво індивідуального житлового будинку на його садибі в с. Єлизаветівка по вул. Шмідта, 10. Запропоновано звернутися в архітектурно-планувальне бюро Петриківської райдержадміністрації для виготовлення будівельного паспорта (а.с.34).

Однак, ОСОБА_1 не було введено вищезазначені добудови в експлуатацію, оскільки технічна документація з архітектурно-планувального бюро відсутня.

Доказів зворотнього Позивачем суду не надано.

Суд зазначає, що вищезазначене рішення не є правовстановлюючим документом. Отже, документально не підтверджується, що будинок, зазначений під літ. ''Ж-1'', ''ж-1'' нежитлова прибудова; ''З-1'' літня кухня; ''п/д'' підвал; ''І-1'' вбиральня по вул. Шмідта 10 в с. Єлизаветівка належать на праві власності будь-якій особі, а тому право власності за набувальною давністю на нього не може бути набуто.

З огляду на викладене, виходячи з аналізу вказаних норм права та обставин справи, у суду відсутні правові підстави для визнання за Позивачем права власності в цій частині в порядку набувальної давності.

Щодо розподілу судових витрат.

Позивач при зверненні до суду із позовом, сплатив судовий збір в повному обсязі і вимог щодо стягнення його з відповідача не заявляв, у звязку з чим суд вирішив судові витрати по сплаті судового збору залишити за Позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб підприємців про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1) право власності за набувальною давністю на ? частину житлового будинку, який складається з: ''А-1'' житловий будинок, загальною площею 51,8 кв.м., житловою 23,4 кв.м.; ''а-1'' тамбур; ''№2'' свердловина; ''Г-1'', - літня кухня; ''Д-1'' сарай, що розташований за адресою: вул. Шмідта, 10 в с. Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області, та на праві власності належить ОСОБА_3 (Дуднік) Єфимії (ОСОБА_3) Кирилівні на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 14.05.1991, виданого виконавчим комітетом Царичанської районної ОСОБА_4 народних депутатів.

В іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судовий збір сплачено в повному обсязі та розподілу не підлягає.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_11