Справа № 444/484/15 Головуючий у 1 інстанції: Ясиновський Р.Б.
Провадження № 22-ц/783/39/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Крайник Н. П.

суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3

при секретарі Фейір К. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ОСОБА_1» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний Банк «ОСОБА_1» ОСОБА_4 на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 01 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ОСОБА_1» про визнання недійсними договорів, стягнення коштів в порядку двосторонньої реституції та стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено частково. Визнано недійсним з моменту укладення Кредитний договір № 040/37/07/-Ф, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 26 червня 2007 року. Визнано недійсною з моменту укладення Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 040/37/07-Ф від 26.06.2007 року, укладену між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 15 жовтня 2010 року. Визнано недійсним з моменту укладення Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 до Кредитного договору № 040/37/07-Ф від 26.06.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 29 вересня 2014 року. Визнано недійсним з моменту укладення договір поруки, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 26 червня 2007 року. Визнано недійсним з моменту укладення Іпотечний договір, укладений між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5 26 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу ОСОБА_7, 26.06.2007 року, зареєстрований в реєстрі за номером 1775. В порядку двосторонньої реституції стягнуто із ПАТ «КБ «Надра» /Код / на користь ОСОБА_5 /ідентифікаційний номер / в розмірі 978,10 дол. США /девятсот сімдесят вісім Доларів США 10 центів/ та 18 382,63 грн. /вісімнадцять тисяч триста вісімдесят дві гривні, 63 коп./. Стягнуто із ПАТ КБ «Надра» /Код / на користь ОСОБА_5 /ідентифікаційний номер / моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. /пять тисяч гривень, 00 коп./. Стягнуто із ПАТ 2КБ «Надра» /Код / на користь ОСОБА_5 /ідентифікаційний номер / судові витрати в розмірі 2337,08 грн.

Заочне рішення суду оскаржило ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Надра» ОСОБА_4

Вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з»ясуванням усіх обставин справи.

Зазначає, що під час підписання кредитного договору позивач була ознайомлена з його умовам та висловила свою згоду щодо цих умов договору шляхом його підписання. Тому, вважає, що посилання позивача на порушення абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не заслуговують на увагу. Крім того, зазначає, що твердження позивача щодо порушення банком вимог ст.ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» про ненадання позичальнику інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, порушення принципу рівності сторін договору, несправедливих умов цього договору, використання банком нечесної підприємницької практики і як наслідок визнання правочину недійсним не можуть бути враховані судом. Звертає увагу суду на те, що позивачем не надано жодних доказів того, шо її було введено в оману стосовно умов кредитного договору. Судом не було з»ясовано чим підтверджено факт заподіяння ОСОБА_5 моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру, за яких обставин чи яким діями (бездіяльністю) банку вони заподіяні.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У судове засідання особи, які беруть участь у справі не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, а тому розгляд справи апеляційним судом проведено відповідно до вимог ч. 2 ст. 197, ч. 2 ст. 305 ЦПК України у їхній відсутності без фіксування судового процесу технічними засобоми.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, 26.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 040/37/07-Ф, із сумою кредиту 25 000, 00 дол. США, відсотковою ставкою за користування кредитом 12, 99 % річних, зі строком погашення до 26 червня 2037 року та щомісячною сумою мінімально необхідного платежу в розмірі 293, 94 дол. США.

Як вбачається із п.1.2. кредитного договору, цільове використання кредиту проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири №9 в будинку №1, що знаходиться в с. Мервичах, на вул. Молодіжній Жовківського району Львівської області; витрати страхувальника по договору страхування нерухомого майна, визначеного пп. 2.1. цього Договору; витрати, повязані з оформленням кредиту.

15.10.2010 р. між банком та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № 040/37/07-Ф від 26.06.2007 р., якою кредитний договір викладено в новій редакції.

29.09. 2014 р. між банком та ОСОБА_5 укладено додатковий договір №2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору.

Також встановлено, що 26.06.2007 року між позивачем ОСОБА_6 та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір поруки, згідно якого поручитель поручився перед Банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань по кредитному договору № 040/37/07-Ф від 26.06.2007 р. та між ОСОБА_5 О,О. та ВАТ КБ «Надра» укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру №9 в будинку №1, що знаходиться в с. Мервичах по вул. Молодіжній Жовківського району Львівської області.

Випискою по рахунку позивачки від 10.11.2014 р. підтверджується сплата нею на момент звернення до суду на користь банку в рахунок погашення кредиту в сукупності відсотків і тіла кредиту в сумі 25 978,1 дол. США. Наявними у справі квитанціями підтверджується сплата позивачкою разової комісії за надання кредиту в сумі 1 893,75 грн., штрафних санкцій в розмірі 80.80 грн. та 148,47 грн. та кредитних зобовязань по тілу кредиту та відсотках за період з листопада 2014 року по березень 2015 р. на загальну суму 18 382,63 грн.

Згідно з висновком № 3578 судово-економічної експертизи по цивільній справі від 30.06.2017 р. розрахунок вказаного в кредитному договорі та додатковій угоді щомісячного мінімально необхідного платежу в сумі 293, 94 долари США не відповідає даним, які покладені в основу його розрахунку згідно умов визначених в договорі - сума кредиту 25000,00 дол. США, строк договору 30 років, відсоткова ставка 12, 99 %, а саме сума щомісячного платежу повинна становити 276, 36 доларів США. Строк, на який надано кредит 30 років, не відповідає даним, покладеним в основу його розрахунку та становить 237 місяців. Відсоткова ставка за користування кредитом в розмірі 12, 99% також не відповідає умовам договору, а становить 13, 88 % .

Крім того, з кредитного договору № 040/37/07-Ф вбачається, що в ньому немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, умов, які пп.3.1.,3.2.,3.4. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затв. Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р. визнані обовязковими, а саме такий договір не містить графіку платежів, а графік платежів до додаткової угоди №1 від 15.10.2010 р. не відповідає строку, на який згідно умов кредитного договору та додаткової угоди, виданий кредит, в такому графіку відсутня інформація щодо вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, відсутній докладний розпис сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом. Кредитний договір не містить вказівки на вид та предмет кожної супутньої послуги, повязаної із оформленням кредиту, яка має фінансуватися позичальником, не містить вказівки на її вартість та обґрунтування такої вартості. Кредитний договір не містить умов відкриття, ведення та закриття позичкового рахунку, відкритого позивачеві, тарифів та всіх сум коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням.

Визнаючи недійсним кредитний договір, суд першої інстанції виходив із того, що спірний кредитний договір не відповідає встановленим чинним на час його укладення вимогам законодавства, оскільки під час його укладення позивач не мав реальної змоги надати дійсну оцінку його положенням та наслідками його укладення, банк приховав від позичальника обєктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, вказаву договорі занижені значення відсоткової ставки, як істотної умови договору, тим самим ввівши позивача в оману щодо фактичної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позивач банку, за умови погашення кредиту згідно умов кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що такий висновок є правильним, ґрунтується на нормах матеріального права та узгоджується із нормами процесуального права.

З огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Такого висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13.

Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За змістом ч.5 ст.11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України).

За змістом ст. 230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Конституційний суду України у Рішенні від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011(справа про захист прав споживачів кредитних послуг), зазначив, що держава встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п.1 ч.2 ст. 92 Конституції України ), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про недійсність договору про надання споживчого кредиту, оскільки він не відповідає вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості; не роз'яснено позивачу що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Крім того, враховуючи невідповідність процентної ставки, вказаної у договорі, реально сплачуваній, невідповідність мінімального щомісячного платежу та строку кредитування, вказаних в договорі, фактично встановленим, суд дійшов правильного висновку про те, що, таким чином, зазначена у договорі сума кредиту не відповідає його умовам і вартості кредиту.

Встановивши, що умови кредитування, які фактично встановлені в кредитному договорі не відповідають волевиявленню позивача, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що банк приховав від позичальника обєктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, вказав в договорі занижені значення відсоткової ставки, як істотної умови договору, завищений розмір щомісячного мінімально необхідного платежу тим самим ввівши позивача в оману щодо фактичної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позивач банку, за умови погашення кредиту згідно умов кредитного договору. Факт приховування важливої інформації перед укладенням кредитного договору та не відповідність визначених в договорі умов фактично встановленим, що призвело до отримання додаткового прибутку на користь банку, в даному випадку, суд першої інстанції правильно розцінив як умисел в діях відповідача.

Встановивши наявність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недійсними з моменту вчинення договір іпотеки згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та договір поруки на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України відповідно.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ОСОБА_1» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний Банк «ОСОБА_1» ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Савуляк Р. В.

ОСОБА_3