Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 317/1924/14Головуючий у 1-й інстанції Яркіна С.В.
№22-ц/778/203/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Кочеткової І.В.

при секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області Керман Д. на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року у справі за позовом Запорізької місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах: Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області (сектор з питань державної реєстрації Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області), треті особи: ОСК «Гриф-2006», Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, скасування запису про державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на земельну ділянку виданого ОСОБА_2, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2, скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2, скасування рішення приватного нотаріуса ОСОБА_4 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3, скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3, витребування у ОСОБА_3 земельної ділянки

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року Запорізький міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави, в особі Головного управління Держземагентства у Запорізькій області, звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯГ № 703026, виданий ОСОБА_2;

- скасувати запис про державну реєстрацію вказаного державного акту;

- скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_5 від 25.02.2013 р. № 544883, на підставі якого здійснено реєстрацію спірної земельної ділянки за ОСОБА_2;

- скасувати запис № 208583 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2,

- скасувати рішення приватного нотаріуса ОСОБА_4 від 12.03.2013 р. № 838539 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3,

- скасувати запис № 326150 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3,

- витребувати у ОСОБА_3 земельну ділянку (кадастровий номер :12:001:0632).

В обґрунтування свого позову прокурор зазначав, що проведеною перевіркою за участю спеціалістів Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області встановлені порушення земельного законодавства при виділенні земельних ділянок на території Долинської сільської ради Запорізького району. В результаті чого, Розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року №2/51, на виконання якого, членам ОСК «Гриф-2006» було передано у власність земельні ділянки за рахунок земель ОСК «Гриф-2006», зокрема ОСОБА_2, для ведення садівництва (кадастровий номер :12:001:0632). У подальшому, на підставі зазначеного розпорядження, ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 703026, який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 73 від 20.03.2007 року. Надалі ОСОБА_2 передала спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу № 534 від 12.03.2013 року на користь ОСОБА_3 Посилаючись на вищевикладене, прокурор вважав, що ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку в порушення норм ст.ст. 118, 123 ЗК України, у звязку з чим державний акт серії ЯГ № 703026 підлягає визнанню недійсним, оскільки ОСОБА_2 було відведено земельну ділянку, яка не перебувала у її користуванні, на підставі технічної документації із землеустрою та без розроблення проекту землеустрою.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 09 вересня 2016 року (т.с. 1 а.с. 24) залучено до участі у цій справі Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області як правонаступника Головного управління Держземагенства у Запорізькій області.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року (т.с. 2 а.с. 25-28) у задоволенні позовних вимог Запорізької місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах: Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області (сектор з питань державної реєстрації Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області), треті особи: ОСК «Гриф-2006», Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, скасування запису про державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на земельну ділянку виданого ОСОБА_2, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2, скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2, скасування рішення приватного нотаріуса ОСОБА_4 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3, скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3, витребування у ОСОБА_3 земельної ділянки у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, заступник прокурора Запорізької області Керман Д. у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 38-45) просив змінити рішення Запорізького районного суду від 29.09.2016 у справі № 317/1924/14-ц в частині підстав для відмови у задоволенні позову Запорізької місцевої прокуратури № 2 в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Запорізької районної державної адміністрації про визнання недійсним державного акта на право власності на землю та витребування земельної ділянки, визначивши наступне мотивування для відмови у задоволенні позову:

«Відповідно до правової позиції, визначеної у постанові Верховного Суду України від 23.10.2013 у справі № 6-93цс13, право, посвідчене державним актом на право власності на землю, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність, а тому з огляду на приписи ч. 1 ст.16 ЦК України та ст. 152 Земельного кодексу України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей акт не визнано недійсним (незаконним) у встановленому законом порядку.

Таким чином, на момент постановлення рішення Запорізького районного суду від 29.09.2016 розпорядження Запорізької райдержадміністрації від 03.03.2007 № 2/51 є чинним, тому державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_2 на його підставі, не може бути визнаний недійсним, а спірна земельна ділянка витребувана у останнього власника до державної власності.»

Всі інші особи, які беруть участь у справі, із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с.59), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.61).

В автоматизованому порядку суддею Кочетковою І.В. замінено у складі колегії суддів апеляційного суду у цій справі суддю Осоцького І.І. у звязку із відставкою останнього (т.с. 2 а.с. 82-83).

Третя особа ОСК «Гриф-2006» подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (т.с. 2 а.с. 84-91).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 17 січня 2017 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 2 а.с. 93) через першу неявку відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника третьої особи ОСК «Гриф-2006», які були повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 66-76).

У судове засідання 09 березня 2017 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст.ст. 74-77 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 94-104), всі особи, які беруть участь у цій справі, не зявились, у тому числі відповідачі та треті особи повторно, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Всі особи, які беруть участь у справі, окрім приватного нотаріуса ОСОБА_4, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили.

Приватний нотаріус ОСОБА_4 подала апеляційному суду повідомлення (т.с. 2 а.с. 105), в якому просила розглядати дану справу без її участі.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила заяву приватного нотаріуса ОСОБА_4 задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, встановлено, що правильно відмовляючи у задоволенні позову у цій справі, суд першої інстанції правильно керувався ст.ст. 3, 15, 61, 110, 118, 119 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 16, 203, 215, 321, ЦК України, ст.ст. 90, 116, 126, 152 ЗК України, ст.ст. 6, 20, 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 13, 41 Конституції України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» № 5245-IV від 06.09.2012 року, однак, при цьому виходив із того, що доводами позову та доданими до матеріалів справи доказами, прокурором не доведена неправова (протизаконна) поведінка відповідачів при набутті права власності на спірну земельну ділянку.

Оскільки, чинне законодавство України не містить нормативного закріплення про недійсність з моменту ухвалення розпорядження субєкта владних повноважень у випадку визнання його незаконності та скасування. Скасоване через сім років після прийняття розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року № 2/51 не може бути підставою для витребування землі від добросовісного набувача, оскільки, воно було чинним на момент укладення оскаржуваної угоди.

Так як позовні вимоги щодо визнання недійсними та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та вимога скасувати реєстрацію державного акту права власності на земельну ділянку заявлено з підстав недійсності угоди, за якою здійснювалося відчуження земельної ділянки, то відсутність підстав для задоволення вимог позову щодо угоди, за якою здійснювалося відчуження земельної ділянки, спростовує правові підстави для визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та вимоги про скасування реєстрації державного акту права власності на земельну ділянку, відтак, такі похідні вимоги позивача про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та вимоги про скасування реєстрації державного акту права власності на земельну ділянку також задоволенню не підлягають.

Також суд першої інстанції зазначав, що скасування розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року № 2/51 не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки вони не відповідають загальним принципам права, тому що відповідачем по справі, на реалізацію скасованого розпорядження райадміністрації вже було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Зазначене рішення про надання земельної ділянки у власність за своєю природою є індивідуальним актом застосування норм права (правозастосовним актом індивідуальної дії), який за юридичними наслідками відноситься до правоконстатуючих актів, і який є виконаними в силу самого його прийняття.

За висновками суду першої інстанції ОСОБА_3 набула спірну земельну ділянку на законних підставах, за відплатним договором, який було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, крім того, судом першої інстанції було встановлено, що розпорядження голови Запорізької районної адміністрації є виявленням волі розпорядника землі, а отже, підстав застосовувати ст. 388 ЦК України немає.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

В силу вимог ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення суду згідно зазначаються:

- встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини;

- мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

- чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

- назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року № 2/51 (т.с. 1 а.с. 23, 38-39) членам ОСК «Гриф-2006» було передано у власність земельні ділянки за рахунок земель ОСК «Гриф-2006», зокрема ОСОБА_6, передано у власність земельну ділянку кадастровий номер :12:001:0632) для ведення садівництва.

На підставі зазначеного розпорядження, ОСОБА_6 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 703026 (а.с. 17), який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 73 від 20.03.2007 року (т.с. 1 а.с. 18).

В подальшому, земельну ділянку було відчужено ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу за р. № 534 від 12.03.2013 року (т.с. 1 а.с. 15-16) на користь ОСОБА_3, про що було зроблено відповідну позначку про перехід права власності.

На час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 є власником спірної земельної ділянки (т.с. 1 а.с. 14).

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15.02.2012 року (т.с. 1 а.с. 22-26) розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року № 2/51 «Про безоплатну передачу громадянам членам ОСК «Гриф-2006» у власність земельних ділянок для ведення садівництва» було скасовано.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013 року зазначену постанову Запорізького окружного адміністративного суду залишено без змін.

Проте, на час розгляду цієї справи судом першої інстанції постановою Вищого адміністративного суду України від 21.05.2015 року (т.с. 2 а.с.8-11) вищезазначену постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 15.02.2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Однак, суд першої інстанції не звернув належної уваги на у цій справі на те, що за результатами перевірки, проведеної Запорізькою міжрайонною прокуратурою з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері у 2012 році, встановлено що розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 № 2/51 «Про безоплатну передачу громадянам - членам ОСК «Гриф-2006» у власність земельних ділянок для ведення садівництва», на думку позивача, винесено у порушення ст. ст. 118, 123 Земельного кодексу України та ст.ст. 20, 50 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином судом першої інстанції не враховано те, що отримання ОСОБА_2 державного акту на право власності на вищезазначену земельну ділянку для ведення садівництва, яку відчужено на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу за р. № 534 від 12.03.2013 року поєднано із прийнятим розпорядженням Запорізької райдержадміністрації від 03.03.2007 №2/51 «Про безоплатну передачу громадянам - членам ОСК «Гриф-2006» у власність земельних ділянок для ведення садівництва».

Відповідно до правової позиції, визначеної у постанові Верховного Суду України від 23.10.2013 у справі № 6-93цс13, право, посвідчене державним актом на право власності на землю, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність, а тому з огляду на приписи ч. 1 ст.16 ЦК України та ст. 152 Земельного кодексу України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей акт не визнано недійсним (незаконним) у встановленому законом порядку.

Оскільки, на момент ухвалення оскаржуємого рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 червня 2016 року розпорядження Запорізької райдержадміністрації від 03.03.2007 № 2/51 було чинним, то й державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_2 на його підставі, не міг бути судом визнаний недійсним, а спірна земельна ділянка витребуваною у останнього власника.

Саме з вказаних підстав суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову у цій справі.

Оскільки, визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку, що узгоджується із правовою позицією, висловленою ВСУ у постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-2824цс15.

Вирішення позовних вимог щодо витребування майна є похідним від вирішення питання недійсності держаного акту на право власності, а підстави для витребування земельної ділянки на користь держави, які необхідно вирішувати із застосуванням положень ст. 388 ЦК України, відсутні.

Так, ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України передбачено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п. 26 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник, за умови, що це майно вибуло з володіння поза його волею.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області Керман Д. слід задовольнити частково, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України прокуратура в разі задоволення її апеляційної скарги лише частково при вищевикладених обставинах, не має права на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі судових витрат у вигляді судового збору 1875,72 грн. (т.с. 2 а.с. 57-58), понесених нею при подачі цієї скарги до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області Керман Д. задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_7ОСОБА_8