Номер провадження: 22-ц/785/1929/17
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Володимир і К» до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4 про припинення поруки за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» Жукова Тимура Вікторовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2016 року,

встановила:

22.04.2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ «Володимир і К» звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому просять припинити поруки згідно договору поруки №57851 від 14.11.2006 року та додаткової угоди до договору поруки №1 від 30.01.2009 року, укладеними між ОСОБА_2 та відповідачем Акціонерним товариством банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обов'язків якого на сьогодні є ПАТ «УкрСиббанк», які виникли внаслідок забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року та додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року від 30.01.2009 року, укладеними між Акціонерним товариством - банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обов'язків якого на сьогодні є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, згідно договору поруки №59322 від 14.11.2006 року та додаткової угоди до договору поруки №1 від 30.01.2009 року, укладеними між ТОВ «Володимир і К» та Акціонерним товариством банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обов'язків якого на сьогодні є ПАТ «УкрСиббанк», які виникли внаслідок забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року та додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року від 30.01.2009 року, укладеними між Акціонерним товариством - банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обов'язків якого на сьогодні є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 та згідно договору поруки №57851 від 14.11.2006 року та додаткової угоди до договору поруки №1 від 30.01.2009 року, укладеними між позивачем ОСОБА_3 та Акціонерним товариством банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обов'язків якого на сьогодні є ПАТ «УкрСиббанк», які виникли внаслідок забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року та додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року від 30.01.2009 року, укладеними між Акціонерним товариством - банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обов'язків якого на сьогодні є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4

Позовні вимоги мотивували им, що з вересня 2014 року ОСОБА_4 став порушувати свої зобов'язання щодо внесення чергових щомісячних платежів на погашення отриманого кредиту та банк звернувся до нього з письмовою вимогою про погашення виниклої заборгованості. Крім того банк звернувся до поручителів із письмовими вимогами про погашення кредитної заборгованості від 23.04.2015 року, яку позивачі отримали в травні 2015 року, згідно яких вимагав від них, як поручителів негайного виконання порушеного зобов'язання у строк, що не перевищує 31 дня з дати одержання вимоги. За таких обставин, з урахуванням того, що перші порушення зобов'язань за кредитним договором позичальником ОСОБА_4 щодо несплати чергових платежів були вчиненні ще з 2014 року, позивачі з посиланням на ч. 4 ст. 559 ЦК України вважають шестимісячний строк, в межах якого банк міг звернутися з відповідним позовом до суду пропущеним, що позбавляє права банку на стягнення з позивачів заборгованості в солідарному порядку і припиняє поруку. Крім того позивачі вважали, що окремою підставою для визнання договорів поруки припиненими, передбаченою ч. 1 ст. 559 ЦК України, є те, що обсяг їх відповідальності за договорами поруки було збільшено без їх згоди внаслідок неодноразової односторонньої зміни банком процентної ставки за користування кредитними коштами та збільшення її без отримання передбаченої договорами згоди поручителів.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2016 рокупозовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ «Володимир і К» задоволено.

Поруки згідно договорів поруки №57851 від 14.11.2006 року та додаткової угоди до договору поруки №1 від 30.01.2009 року, укладеними між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк»; №59322 від 14.11.2006 року та додаткової угоди до договору поруки №1 від 30.01.2009 року, укладеними між ТОВ «Володимир і К» та ПАТ «УкрСиббанк»; №57851 від 14.11.2006 року та додаткової угоди до договору поруки №1 від 30.01.2009 року, укладеними між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк», які виникли внаслідок забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року та додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року від 30.01.2009 року, укладеними між Акціонерним товариством - банком «УкрСиббанк», правонаступником прав та обов'язків якого на сьогодні є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 припинено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ПАТ «УкрСиббанк» Жуков Т.В. подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу Жуков Т.В. обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано те, що позичальник сплачував заборгованість за кредитом до 30.06.2015 року та не не встановлено день місяць та рік, з якого повинен розраховуватися строк, визначений ч.4 ст. 559 ЦК України, тому висновок щодо припинення поруки на підставі цієї норма закону не ґрунтується на матеріалах справи. Також зазначив, що погоджуючись з доводами позичальників щодо припинення поруки з підстав, визначених ч. 1 ст. 559 ЦК України, суд першої інстанції факт зміни забезпеченого порукою зобов'язання, зокрема підвищення процентної ставки за Кредитним договором, встановив з порушенням ст. ст. 58, 59 та 60 ЦПК України, оскільки дійшов до такого висновку на підставі лише довідки - розрахунку тоді як відповідно до кредитного договору зміни його умов відбуваються на підставі повідомлення Банку про зміну розміру процентної ставки в сторону збільшення, направленого на адресу Позичальника, при цьому новий розмір процентної ставки буде вважатися встановленим з дати що буде вказана в повідомленні Банку, проте, сторони не надали суду доказів наявності такого повідомлення.

Сторони в судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялись належним чином.

Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що що 14.11.2006 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року, на підставі якого ОСОБА_4 отримав кредитні кошти на строк не пізніше 14.11.2016 року із сплатою відсотків в розмірі 12,3 річних на споживчі цілі (надалі за текстом кредитний договір).

Згодом до зазначеного кредитного договору 30.01.2009 року між ОСОБА_4 та ПАТ УкрСиббанк було укладено додаткову угоду №1, згідно якої строк погашення кредиту змінювався та продовжувався до 14.11.2021 року та змінювались умови схеми погашення кредиту, а саме змінювався спосіб сплати кредиту з класичної схеми погашення щомісячних платежів на ануїтетний платіж.

14.11.2006 року в один день між ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ТОВ «Володимир і К», засновником та директором якого є ОСОБА_3 та Акціонерним товариством «УкрСиббанк», правонаступником прав та обов'язків якого на сьогодні є ПАТ «УкрСиббанк» були укладені окремі договори поруки, а саме:

- №57851, згідно якого ОСОБА_2, як поручитель брала на себе зобов'язання перед кредитором, тобто АТ КБ «УкрСиббанк», відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_4, які виникали з умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року, на підставі якого ОСОБА_4 отримав кредитні кошти на строк не пізніше 14.11.2016 року із сплатою відсотків в розмірі 12,3 річних на споживчі цілі;

- №59322, згідно якого ТОВ «Володимир і К» в особі директора ОСОБА_3, як поручитель брало на себе зобов'язання перед кредитором, тобто АТ КБ «УкрСиббанк», відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_4, які виникали з умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року, на підставі якого ОСОБА_4 отримав кредитні кошти на строк не пізніше 14.11.2016 року із сплатою відсотків в розмірі 12,3 річних на споживчі цілі;

- № 57854, згідно якого ОСОБА_3, як поручитель брав на себе зобов'язання перед кредитором, тобто АТ КБ «УкрСиббанк», відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_4, які виникали з умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.11.2006 року, на підставі якого ОСОБА_4 отримав кредитні кошти на строк не пізніше 14.11.2016 року із сплатою відсотків в розмірі 12,3 річних на споживчі цілі.

У зв'язку із укладенням вищенаведеної додаткової угоди до кредитного договору, 30.01.2009 року до вищезазначених договорів поруки № 57851, 59322 та 57854 між позивачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ «Володимир і К» в особі директора ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк» були укладені додаткові угоди №1, необхідність яких, як вбачається з матеріалів справи була пов'язана із вищенаведеною зміною умов кредитного договору щодо зміни строку та способу погашення кредиту.

Розмір кредиту складав 250 000,00 доларів США, що на момент отримання кредиту було еквівалентно 1 262 500 грн. за курсом НБУ станом на день укладання кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, з вересня 2014 року відповідач ОСОБА_4 став порушувати свої зобов'язання щодо внесення чергових щомісячних платежів на погашення отриманого кредиту та перестав виконувати основні зобов'язання перед банком по поверненню кредиту в повному обсязі та належним чином.

В матеріалах справи містяться повідомлення - вимоги №24666, 24667 та 24668, складені банком лише 23.04.2015 року, з яких вбачається, що останній вимагав від позивачів негайного виконання порушеного зобов'язання у строк, що не перевищує 31 дня з моменту направлення їм зазначених вимог.

Банк звернувся до позивачів як поручителів із звичайними письмовими вимогами про погашення кредитної заборгованості лише в квітні 2015 року.

В п. п. 3.1 та 3.2 оспорюваних договорів поруки, які міститься в матеріалах справи, зазначається, що останній не має визначеного строку дії та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника ОСОБА_4 за основним договором.

Відповідно до п. 1.3 договору поруки імперативно зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором, тобто Банком у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших санкцій, передбачених умовами Основного договору. Тобто несплата чергових платежів боржником на користь банку є порушенням основного зобов'язання, що породжує право Банку на звернення до поручителя з вимогою про виконання цих зобов'язань.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Із наданої позивачами позовної заяви, з якою банк звернувся з вимогою до суду про стягнення в солідарному порядку з відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ТОВ «Володимир і К» суми боргу, відсотків та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором та копії Ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 05.08.2015 року вбачається, що Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ТОВ «Володимир і К», як солідарних боржників в серпні 2015 року, тобто за підрахунком суду - через 11 місяців після допущених боржником ОСОБА_4 порушень по сплаті чергових щомісячних платежів, визначених за Основними зобов'язаннями відповідно до умов кредитного договору.

При розгляді справи та винесенні судового рішення відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, суд в обов'язковому порядку повинен враховувати висновки відповідних Рішень (Постанов) Верховного суду України при застосуванні таких норм права.

Зазначена вище позиція щодо припинення поруки із виниклих підстав міститься також у Постанові Верховного суду України від 17.09.2014 року по цивільній справі № 6-125цс14, де в мотивувальній частині та відповідному правовому висновку суду зазначається, що згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову.

Подібні висновки містяться і в інших Рішеннях Верховного суду України з таким предметом спору, винесених останнім 17.09.2014 року, зокрема, по справі № 6-53цс14 та № 6-170цс13.

Зокрема за змістом судового рішення та відповідного висновку Верховного суду України по цивільній справі № 6-53цс14 вбачається, що з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою саме до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 почав порушувати свої зобов'язання шляхом сплати чергових щомісячних платежів на користь відповідача - Банку в рамках виконання своїх зобов'язань за кредитним договором ще з 2014 року.

В судовому Рішенні Верховного суду України від 17.09.2014 р по справі за № 6-170цс13 у мотивувальній частині та відповідному правовому висновку в доповнення до вищенаведеного зазначається, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Зазначений висновок Верховного суду України може вплинути також на розгляд цивільної справи, на яку посилаються позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ «Володимир і К» в особі ОСОБА_3 за позовом банку до них, як заявлених поручителів та солідарних боржників в частині відмови судом банку в заявленій вимозі до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ «Володимир і К» про солідарне стягнення з них заборгованості.

Так як підстави для припинення поруки виникли з 2014 року з урахуванням норм права, які містяться в ч. 4 статті 559 Цивільного кодексу України, суд вважає, що право банку на звернення до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ «Володимир і К» як поручителів з вимогою (позовом) про погашення заборгованості в межах строку, встановленого законом, є нереалізованим.

За таких обставин з урахуванням того, що перші порушення зобов'язань за кредитним договором позичальником ОСОБА_4 щодо несплати чергових платежів були вчиненні ще з 2014 року, суд вважав шестимісячний строк, в межах якого банк міг звернутися до позивачів з позовною вимогою про виплату заборгованості за кредитом, пропущеним, що позбавляє права банку на стягнення з позивачів заборгованості в солідарному порядку і в свою чергу припиняє наведені поруки. Права позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ТОВ «Володимир і К» з цих підстав в даному випадку підлягають захисту судом.

Окрім вищенаведеного суд першої інстанції виходив з наступного.

При дослідженні судом наданих сторонами письмових доказів, останнім встановлено, що при зверненні банком в серпні 2015 року із вищенаведеним позовом до суду про стягнення з позивачів, зокрема як солідарних поручителів та відповідача ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, з'ясувалося, що банк неодноразово змінював відсоткову ставку в півтора, вдвічі та втричі за кредитом в односторонньому порядку без належного попередження про це поручителів або узгодження цього питання з ними, зокрема, шляхом надання поручителями відповідних згод на таке збільшення обсягу відповідальності від кожного з них.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за тілом, відсотками та штрафними санкціями за невиконання умов кредитного договору зазначена зміна в односторонньому порядку відбувалася внаслідок несвоєчасного погашення кредитної заборгованості відповідачем ОСОБА_4 протягом декількох днів або конкретного місяця з моменту настання останнього строку внесення визначеного кредитним договором чергового встановленого графіком погашення платежу, а особливо відсотків в касу банку та своєчасних сплат можливих страхових платежів, передбачених договором.

Відповідно до умов кредитного договору (п. 1.3.1.) в первісній редакції, що діяла до укладення додаткової угоди №1 від 30.01.2009 року та відповідного додатку до нього за використання кредитних коштів протягом тридцяти календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 12,3 % річних.

Відповідно до п. 1.3.4 кредитного договору в первісній редакції, що діяла до укладення додаткової угоди №1 від 30.01.2009 року, строк сплати процентів встановлено з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти.

Із наведеного графіку заборгованості за кредитним та страховим договорами, наданим банком, зміна відсоткової ставки, а рівно і обсягу відповідальності поручителів відбувалася, зокрема, за 29.08.2008 року в розмірі 15,3 %, за 29.08.2008 року і розмірі 30,6%, за 31.10.2008 року в розмірі 30,6 %, за 31.10.2008 року в розмірі 30,6 %, за 29.08.2008 року в розмірі 30,6 % та в інших подальших періодах, які можна прослідкувати з розрахунку заборгованості, що доводить неодноразове (багатократне) збільшення Банком обсягу відповідальності поручителів та позивачів за позовом.

Кредитний договір та відповідна додаткова угода до нього, а рівно і положення договорів поруки з відповідними додатковими угодами, укладених з позивачами не містять положень про те, що поручителі (або один з них) дають свою згоду на саме збільшення банком в односторонньому порядку обсягу їх відповідальності шляхом збільшення відсоткової ставки за користування кредитом.

За таких обставин порука за вищенаведеними договорами поруки припинилася для кожного з поручителів ще і на окремій підставі, передбаченій ч. 1 ст. 559 ЦК України, що робить заявлений позов більш обґрунтованим і доведеним.

Відповідно до п. 2.1 кожного з договорів Поруки, Банк як кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови кредитного договору з позичальником, у наслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які зумовили збільшення обсягу відповідальності останнього.

Зазначена вище позиція щодо припинення поруки із виниклих підстав міститься також у Постанові Верховного суду України від 25.09.2013 року по цивільній справі № 6-97цс13, де в мотивувальній частині та відповідному правовому висновку суду зазначається, що за змістом частини першої статті 559 Цивільного кодексу України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком і тягне припинення поруки.

Така ж сама правова позиція міститься в відповідних правових висновках Верховного суду України, викладених при розгляді цивільних справ №6-172цс 12 та № 6-1161цс15.

Відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України в редакції, яка діє на день винесення цього рішення суду, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України в редакції, яка діє на день винесення цього рішення суду, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 Кодексу.

Суд першої інстанції відхилив пояснення представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні стосовно того, що розрахунок заборгованості за кредитом, наданий позивачами і який складений банком, в якому зазначені та відображені неодноразові збільшення відсоткової ставки в 2008 році не є доказом по справі, у зв'язку з тим, що зазначений розрахунок складений саме Банком для вирішення питання про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку в іншому цивільному процесі як доказ, а також у зв'язку з тим, що із зазначеного розрахунку дійсно вбачається неодноразове збільшення відсоткової ставки в періоди, зазначені вище, що є збільшенням обсягу відповідальності поручителів без їх згоди, що в свою чергу на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України припиняє поруки.

Доказів узгодження між сторонами кожного з договорів поруки можливості збільшення обсягу відповідальності поручителів (кожного з них) шляхом можливого збільшення відсоткової ставки за кредитом сторони не надали.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд першої інстанції погодився з доводами представника позивачів про те, що підстави припинення поруки, які присутні в ситуації, що склалася між сторонами на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 559 ЦК та підставі, передбаченій ч. 4 ст. 559 ЦК не є взаємовиключними, та які в свою чергу, припиняють поруки для позивачів повністю згідно вищенаведених договорів поруки та відповідних додатків до них за обставин, викладених в судовому рішенні.

Так як підстави для припинення поруки для позивачів виникли за однією підставою (ч. 1 ст. 559 ЦК України) з 2008 року, а за другою (положення ч. 4 ст. 559 ЦК України) ще з 2014 року, з урахуванням норм права, які містяться в ч. ч. 1 та 4 статті 559 Цивільного кодексу України, суд вважає право банку на звернення до позивачів, як поручителів з вимогою (позовом) про погашення заборгованості в межах строку, встановленого законом, нереалізованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги повторють заперечень на позов, яким суд дав належну оцінку, а тому додаткового правового аналізу вони не потребують.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» Жукова Тимура Вікторовича - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева