АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження №22-ц/796/925/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визнання майна особистою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказує, що сімейне життя у них не склалось, шлюбні відносини фактично припинені, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе. З відповідачем не було досягнуто згоди щодо порядку та розміру виплати коштів на утримання дитини. Крім того, під час шлюбу нею за особисті кошти було придбано автомобіль "Volkswagen Transporter T-5", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску. Кошти на придбання автомобілю були отримані від здачі в оренду нерухомого майна, яке належить позивачу на підставі договору дарування, а тому вказаний автомобіль є її особистою приватною власністю.

Посилаючись на викладене, позивач просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2, стягнути з відповідача на її користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а також визнати її особистою приватною власністю автомобіль Volkswagen Transporter T-5", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом в обґрунтування якого зазначав, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти подружжя, а тому є об'єктом спільної сумісної власності. Вказував, що він не ухиляється від матеріального забезпечення дитини та надає допомогу з урахуванням власних фінансових можливостей. Разом з тим, він не має змоги надавати матеріальне забезпечення в розмірі, визначеному позивачем, а тому просив призначити стягнення аліментів на утримання його доньки у розмірі ј частини, від розміру усіх його доходів та визнати за ним право власності на його 1/2 частину спірного автомобіля.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 5 листопада 1994 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції в місті Києві за актовим записом № 1585 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, починаючи з 17 грудня 2015 року і до повноліття дитини. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності по Ѕ частині автомобіля Volkswagen Transporter T-5", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення аліментів та поділу майна подружжя і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення первісного позову у повному обсязі. Скаржник зазначає, що нею доведені обставини щодо придбання спірного автомобіля за її особисті кошти, отримані від здачі в оренду квартири, яка належить їй на підставі договору дарування. Крім того, протягом всього часу перебування у шлюбі батьки надавали їй матеріальну допомогу. У 1998 році батько подарував перший автомобіль Ford Siera, а наступні транспорті засоби були придбані за рахунок продажу вказаного автомобіля. Скаржник також не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів, оскільки він є недостатнім для утримання дитини, оскільки ОСОБА_3 на даний час навчається у вищому навчальному закладі та за кожний семестр позивач за первісним позовом сплачує понад 9000 грн. Скаржнику відомо, що відповідач фактично у ПП "Сервіс Центр" не працює, займається іншим бізнесом, а тому неможливо визначити розмір частки від його заробітку, який можливо офіційно підтвердити.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, тому в силу ст. 303 ЦПК України не переглядається.

Особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 5 листопада 1994 року, від якого мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2.

Добровільно досягти згоди щодо сплати аліментів сторони не можуть.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 працює на посаді техніка сервісного обслуговування у ПП "Сервіс Центр", сума доходу за період з серпня 2015 року по січень 2016 року становить 8360 грн.

Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, відповідно до ст.181 СК України.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 192СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин суд першої інстанції, з урахуванням установлених під час розгляду справи обставин, а саме того, що відповідач має постійне місце роботи, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального та процесуального права та, виходячи з положень ст. ст. 182, 183 СК України, обґрунтовано стягнув з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу).

Посилання в апеляційній скарзі на недостатність визначеної судом суми на утримання дитини, оскільки ОСОБА_3 навчається у вищому навчальному закладі та вартість її навчання становить 9000 грн. за семестр, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки після досягнення дитиною повноліття, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання на підставі ст. 199 СК України.

Судом також установлено, що під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, 26 червня 2012 року сторонами було придбано автомобіль марки "Volkswagen Transporter T-5", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 просила визнати вказаний автомобіль її особистою приватною власність, оскільки кошти на його придбанні були отримані нею від здачі в оренду нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження придбання спірного автомобіля за особисті кошти, ОСОБА_1 до суду першої інстанції були надані договір оренди житлового приміщення №41 від 15 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, зі строком дії в один рік з правом пролонгації, та договір оренди житлового приміщення від 1 липня 2014 року, укладений між позивачем та ОСОБА_5, також зі строком дії в один рік з правом пролонгації.

При цьому, позивач не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження загальної суми отриманого доходу від здачі в оренду квартри, його акумулювання з метою придбання рухомого майна, та тієї обставини, що саме ці кошти були використані з метою придбання спірного автомобіля.

Не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах і твердження позивача про те, що ОСОБА_2 на момент придбання автомобіля не мав жодного доходу, з огляду на наявну в матеріалах справи довідку ПП "Сервіс Центр" №0501/16 від 5 лютого 2016 року з якої вбачається, що відповідач за первісним позовом працює на вказаному підприємстві з 1 квітня 2010 року по теперішній час та отримує заробітну плату.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

При цьому, в разі не вчинення сторонами дій направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя").

Установивши необґрунтованість тверджень ОСОБА_1 про те, що спірний автомобіль було придбано за її особисті кошти, а також враховуючи, що станом на 2012 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та вели спільне господарство, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за кожним із сторін право власності на Ѕ частину спірного автомобіля.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час перебування сторін у шлюбі батьки ОСОБА_1 надавали матеріальну допомогу, а у 1998 році батько позивача подарував перший транспортний засіб, кошті від продажу якого було використано для придбання спірного автомобіля, є необґрунтованими та ґрунтуються на припущеннях.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

Н.В.Поліщук