Справа № 447/506/16 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/890/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами та застосування наслідків недійсності правочину, шляхом стягнення з відповідача коштів, переданих позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу у розмірі 25000,00 гривень та судові витрати.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, визнано недійсним договір фінансового лізингу від 08 квітня 2016 року №004327 укладений між ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_2; стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", , на користь ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, кошти у розмірі 25000,00 грн.

Стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" судовий збір у розмірі 551,20 грн. у користь позивача.

Стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" судовий збір у розмірі 551,20 грн. у користь держави.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що висновок суду про відсутність у договорі відповідальності лізингодавця є невірним, адже п. 12.1 договору передбачено, у випадку невиконання своїх зобов»язань по договору Лізингодавцем, повернення всіх сплачених коштів лізингоодержувачу та сплату штрафу розмірі 10% від вартості предмету лізингу. Крім того, позивач погодився з усіма істотними умовами договору, підписав його добровільно на кожному аркуші, написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, погодив з менеджером компаній марку, модель, та вартість предмета лізингу і частково виконав свої зобов»язання за договором сплативши комісію за організацію. Тобто, позивач і відповідач при укладенні договору, на основі вільного волевиявлення, узгодили всі умови та пункти договору. Щодо висновку про незаконність умови договору про сплату позивачем комісії, апелянт зазначає, що така комісія за організацію, в сумі 25 000,00 грн., була сплачена ОСОБА_2 відповідно до умов договору та відноситься до інших витрат, які безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу і передбачена ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Також, просить врахувати, що укладений договір фінансового лізингу має природу непрямого лізингу в якому лізингоодержувач має право самостійно обрати транспортний засіб і продавця. Проте, позивач на даний час не скористався своїм правом на самостійне обрання продавця транспортного засобу, ним було здійснено тільки платіж як комісії за організацію, що спростовує висновок суду щодо невідповідності умов договору ст. 808 ЦК України. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов»язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купілю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов»язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.04.2016 року між ТзОВ Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу №004327, відповідно до умов додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 250000,00 гривень; курс долара США 25,96 гривень; авансовий платіж 125000,00 гривень (50 % вартості предмета лізингу); щомісячний платіж 10416,67 гривень; комісія за організацію 25000,00 гривень (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу 7500,00 гривень (3 % вартості предмета лізингу). Судом також встановлено, що на виконання договору ОСОБА_2 сплатив ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» кошти в розмірі 25000.00 гривень.

З копії договору вбачається, що такий нотаріально не посвідчувався, а відтак такий є нікчемним.

Правові наслідки недійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України.

Положення ст. 216 застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі за №6-648цс16.

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Оскільки оспорюваний позивачем договір фінансового лізингу №004327 від 08.04.2016 року нотаріально не посвідчувався, такий є нікчемним, нікчемний договір не породжує тих прав і обов»язків, настання яких бажали сторони, визнання такого договору недійсним не вимагається, а тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 08.042016 року №0004327, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині вимог нового рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. В решті рішення суду слід залишити без змін, оскільки судом вірно застосовано правові наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнуто з відповідача на користь позивача 25000.00 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про недійсність нікчемного правочину та застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 08.042016 року №0004327, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні цієї позовної вимоги.

В решті рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_4