У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - публічне акціонерне товариство «Дельта-Банк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою його представником ОСОБА_6, на ухвалу судді Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 15 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Позивач вказує на те, що під час укладення договору купівлі-продажу він не усвідомлював значення своїх дій, оскільки хворів, і це спричинило нездатність керувати своїми діями. Цього року він вирішив продати вказану квартиру і при підготовці угоди дізнався, що вона продана ОСОБА_4 Враховуючи викладене, просив про задоволення позову.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 15 листопада 2011 року та повернуто вказану квартиру ОСОБА_3

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_7 сплачені за цим договором кошти у розмірі 915 378 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права, і направити справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 19 грудня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір.

У подальшому 28 грудня 2009 року, 12 липня 2010 року та 15 листопада 2011 року сторони уклали додаткові угоди до вказаного договору.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 грудня 2007 року сторони уклали договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_2.

Також апеляційним судом встановлено, що 15 листопада 2011 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 укладений договір про розірвання іпотечного договору від 19 грудня 2007 року.

Того ж дня між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, а між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 - іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав в іпотеку банку вказану квартиру; 12 грудня 2011 року сторони уклали договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору.

Відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_5, суддя апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, майнових прав на спірну квартиру у будь-який інший спосіб не набував і питання про права, свободи чи обов'язки заявника суд першої інстанції не вирішував.

Проте такі висновки судді апеляційної інстанції є передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Обґрунтовуючи право на апеляційне оскарження, заявник посилався на те, що між ним та ОСОБА_4 23 травня 2014 року укладений договір позики, заборгованість за яким у зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань стягнена рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 20 квітня 2016 року. Позов про стягнення з ОСОБА_8 заборгованості був забезпечений накладенням арешту на квартиру АДРЕСА_2 і забороною її відчуження та вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо державної реєстрації права власності на вказане майно (відомості про обтяження внесені у реєстр).

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Зміст ст. 292 ЦПК України свідчить про те, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках, і обмежує їх права.

У справі, про перегляд якої в апеляційному порядку порушував питання ОСОБА_5, предметом спору є квартира АДРЕСА_2, арешт якої мав забезпечити реальне виконання рішення суду про стягнення суми на користь ОСОБА_5

Особа, яка подавала апеляційну скаргу, обґрунтовувала своє право на оскарження неможливістю забезпечення виконання рішення суду про стягнення суми на його користь, у іншій спосіб, аніж звернення стягнення на спірну квартиру, і недобросовісністю дій сторін у справі.

Відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги, суддя апеляційної інстанції зазначених доводів апеляційної скарги належним чином у достатній мірі не перевірив та дійшов передчасного висновку про відсутність у заявника права на апеляційне оскарження, що призвело до обмеження реалізації права заявника на апеляційне оскарження судового рішення.

Тому така ухвала відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, задовольнити.

Ухвалу судді Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року, скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова О.І.Євтушенко О.В.Кадєтова С.О.Карпенко