Головуючий суду 1 інстанції - Москаленко В.В.
Доповідач - Дронська І.О.
Справа № 425/2439/16-ц
Провадження № 22ц/782/15/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017року. Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного

суду Луганської області в складі:

головуючого Дронської І.О.

суддів: Єрмакова Ю.В., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Колективного підприємства «Сєвєродонецька будівельна фірма «ДСК» про визнання наявності факту сумнівного звільнення, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою в обґрунтування якої посилався на те, що більше 12 років він працював у ДСК м.Сєвєродонецьк, який в 1992 році було реорганізовано в окреме колективне підприємство КП СУ-3. на якому він продовжував працювати на посаді монтажника по монтажу залізобетонних конструкцій до 10.06.1996 року - звільнення за ініціативою керівництва КП СУ-3 у зв'язку із скороченням чисельності штатів за ст.40 п.1 КЗпП України.

У 2015 році для оформлення пенсії на пільгових умовах, він звернувся до УПФУ м.Рубіжне, але йому було відмовлено з тих підстав, що фахівцями УПФУ м.Рубіжне не може бути включено у пільговий стаж період його роботи у відповідача з 22.08.1992 р. по 28.02.1995 р. на посаді монтажника залізобетонних конструкцій.

Отримавши відмову у призначенні пільгової пенсії він зрозумів, що 10.06.1996 року його звільнили незаконно, оскільки йому не хватає стажу для оформлення пільгової пенсії.

Позивач вважає, що його звільнення відбулося з порушенням закону. Після звільнення його з підприємства не за власним бажанням, а за скороченням штатів, він отримав статус безробітного, який має до цього дня. З наявністю факту сумнівного звільнення період часу з 10.06.1997 р. по цей день позивач вважає вимушеним прогулом.

Позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд визнати наявність факту сумнівного його звільнення по ст.40 п.1 Закону України, а період часу з 10.06.1996 р. по 10.02.2016 р. вважати вимушеним прогулом та зобов'язати КП СУ-3, на теперішній час Колективне підприємство Сєвєродонецька будівельна фірма «ДСК», виплатити компенсацію зарплати за період вимушеного прогулу в сумі 342200грн.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до КП «Сєвєродонецька будівельна фірма «ДСК» про визнання наявності факту сумнівного звільнення, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу за безпідставністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, а саме: визнати дії відповідача незаконними та скасувати наказ № 28-к від 10.06.1996року стосовно звільнення ОСОБА_2; зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_2 на посаді монтажника по монтажу залізобетонних конструкцій с 10.06.1996року; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту поновлення на роботі в сумі 342200грн. та відшкодування моральних збитків, до яких призвело незаконне звільнення в розмірі 14500грн.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, а також представників відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд у числі інших вирішує також питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони з 03.09.1984 р. по 10.06.1996 р. перебували в трудових відносинах. Позивач займав посаду монтажника по монтажу залізобетонних конструкцій.

Наказом № 17-к від 08.04.1996 року позивача було попереджено про звільнення за ст.40 п.1 КЗпП України в зв'язку з скороченням чисельності працівників, з яким позивач був ознайомлений, що підтверджується його підписом і не оспорюється.

Позивача також було попереджено про звільнення окремим попередженням, з яким він ознайомився 22.02.1996 р., що підтверджується його підписом та не оспорюється.

Наказом № 28-к від 10.06.1996 року, у зв'язку із змінами в організації виробництва і труда та скороченням чисельності працівників, з виплатою місячної вихідної допомоги, з 10.06.1996 року було звільнено з підприємства дев'ять працівників, у тому числі і позивача.

Позивач був ознайомлений з цим наказом, що підтверджується його підписом та не оспорюється.

На підставі зазначеного, з урахуванням того, що позивачем та його представником на підтвердження незаконності звільнення не надано жодного доказу та позивачем підтверджено той факт, що останній не вважав своє звільнення незаконним на протязі багатьох років до того моменту, як йому було відмовлено в призначенні пенсії на пільгових умовах в зв'язку з відсутністю необхідного стажу, що свідчить про звернення позивача з цим позовом не для захисту його права на працю, а про захист його права на пенсійне забезпечення, натомість представником відповідача надані всі можливі докази законного звільнення позивача, з урахуванням тривалого часу, який пройшов з моменту звільнення та строків зберігання документів, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають за безпідставністю.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, всі докази, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Звертаючись до суду із позовною заявою позивач ОСОБА_2 посилався на те, що отримавши у 2015році відмову УПФУ м. Рубіжне у призначенні пільгової пенсії він зрозумів, що 10.06.1996 року його звільнили незаконно, оскільки йому не вистачає стажу для оформлення пільгової пенсії та звільнення відбулося з порушенням закону.

Відповідно до ст..43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Між тим, трудовим законодавством України передбачено право власника або уповноваженого ним органу на розірвання за власною ініціативою трудового договору з робітником.

Так, відповідно до п.1ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог до позовної заяви додані копія трудової книжки, копія міського архіву про відсутність документів КП СУ-3 та довідка з Рубіжанського міського центру зайнятості щодо відсутності реєстрації ОСОБА_2 в Рубіжанському міському центрі зайнятості, як шукаючого роботу, а.а.с.45-47,51, 52.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування незаконності його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, відповідно до наказу № 28-к від 10.06.1996 року.

Відповідно до ч.ч.1,2. ст..49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівників персонально попереджають.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем, в обґрунтування заперечень проти позовних вимог ОСОБА_2, надано копію попередження від 22.02.1996року ОСОБА_2 про скорочення чисельності працівників, яке підписано останнім, а.с.84, копію наказу № 17-к від 08.04.1996 року, з якого вбачається, що 10 робітників підприємства, у тому числі й позивача ОСОБА_2, не пізніше ніж за два місяці, було попереджено про звільнення за ст.40 п.1КЗпП України у зв'язку з скороченням чисельності працівників, а.с.83, копію наказу № 28-к від 10.06.1996 року про звільнення за ст..40 п.1 КЗпП України 9 робітників підприємства, у тому числі й позивача ОСОБА_2 із зазначенням підстав: скорочення чисельності робітників СУ-3, попередження, протокол №3 від 01.06.1996року засідання постійно діючої комісії СУ-3, наказ №17-К від 08.06.1996року, ознайомлення усіх робітників, що звільняються, а.с.82. Зазначені накази узгоджені та підписані головою профспілкової організації підприємства. Позивач у встановленому порядку із зазначеними наказами був ознайомлений, заперечень щодо свого звільнення не надав.

Відповідно записів трудової книжки ОСОБА_2 відповідачем, 10.06.1996року, у встановленому порядку, зроблено запис №21 про звільнення за ст..40 п.1 КЗпП України на підставі приказу №28-к від 10.06.1996року, а.с.42.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо збігу тривалого часу, який пройшов з моменту звільнення відповідача - 10.06.1996рік (20 років) та строків зберігання документів та приймає до уваги наявність зазначення на наказі №17-К від 08.06.1996року підстав - скорочення чисельності робітників СУ-3 та узгодження такого скорочення з профспілковою організацією, а також зазначення на наказі №28-К від 10.06.1996року підстав для звільнення за скороченням ОСОБА_2 та узгодження з профспілковою спілкою. Скорочення відбулося не тільки позивача, останній заперечень щодо свого звільнення на час звільнення не заявляв.

Суд першої інстанції, зазначаючи про те, що Кодексом Законів про працю України не передбачено такого способу захисту трудових прав як визнання факту сумнівного звільнення, прийшов до вірного висновку про те, що по суті позовні вимоги позивача стосуються захисту трудового права - незаконного звільнення, а тому у мотивувальній частині рішення повністю дослідив обставини щодо законності звільнення ОСОБА_2 за п.1.ч.1.ст.40 КЗпП України та прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за безпідставністю за відсутності доказів незаконність звільнення.

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що вимога щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено про те, що позивачем також пропущено строк звернення до суду і поважних причин для поновлення такого строку не наведено.

Дійсно, відповідач заявляв про те, що ОСОБА_2 звертається до суду через 20 років після його звільнення, а тому позовні вимоги останнього задоволенню не підлягають ( строк позовної давності), але, у мотивувальній частині рішення суд першої інстанції вірно зазначив про те, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними, то відмовити позивачеві необхідно саме з цього приводу, а не в зв'язку з пропуском установленого строку звернення до суду.

За доводами апеляційної скарги судом першої інстанції порушено вимоги ст.21 ЦПК України з тих підстав, що суддя Москаленко В.В. повторно розглядала справу.

Зазначений довід колегія суддів вважає безпідставним, оскільки по суті позовних вимог справа суддею Москаленко В.В. не розглядалась. Скасування ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 06.10.2016року ухвали Рубіжанського міського суду Луганської області від 01.09.2016року, якою суддя Москаленко В.В., на підставі ст..121 ЦПК України, визнала неподаною та повернула ОСОБА_2 позовну заяву до КП «Сєвєродонецька будівельна фірма «ДСК» про визнання наявності факту сумнівного звільнення, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, не є підставою для застосування вимог ст..21 ЦПК України щодо недопустимості повторної участі судді в розгляді справи.

Також колегія суддів вважає безпідставним довід апелянта про те, що відповідач при звільненні ОСОБА_2 застосував не існуючий на той час Закон, а саме п.1-1 ст.40 КЗпП України, чим порушив положення ст..43 Конституції України.

Дійсно, п.1-1 ст.40 КЗпП України втратив чинність на підставі Закону №92/94 -ВР від 12.07.94, але ОСОБА_3 звільнено не за п.1-1 ст.40 КЗпП України, а за п.1 ст.40 КЗпП України, про що, у відповідності до наказу № 28-к від 10.06.1996року в трудову книжку останнього зроблено запис №21.

Пункт1 статті 40 КЗпП України є чинним та на час звільнення ОСОБА_2 чинності не втрачав.

Доводи апеляційної скарги про протизаконність дій відповідача щодо незаконності масового звільнення будівельників у порушення стабільності і безпеки України в період 1991-1994року та безвідповідальність відповідача у будівельній індустрії, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки питання щодо масовості звільнення, порушення відповідачем стабільності і безпеки України не є предметом спору.

Щодо інших вимог апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що апеляційний суд не має повноважень для розгляду вимог, які по суті є новими позовними вимогами, оскільки апеляційний суд обмежений межами щодо перегляду справи, визначеними ст..303 ЦПК України, а тому вимоги, заявлені апелянтом у апеляційній скарзі про нове рішення, яке, як вважає апелянт, апеляційний суд повинен ухвалити після скасування рішення суду першої інстанції, не можуть буди розглянуті колегією суддів, оскільки ці вимоги не були предметом розгляду судом першої інстанції.

Колегія суддів не вбачає передбачених законом підстав для ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання дії відповідача незаконними, скасування наказ № 28-к від 10.06.1996року стосовно звільнення ОСОБА_2; зобов'язання відповідача поновити ОСОБА_2 на посаді монтажника по монтажу залізобетонних конструкцій с 10.06.1996року; відшкодування моральних збитків, до яких призвело незаконне звільнення в розмірі 14500грн.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апелянта у апеляційній скарзі не знайшли свого належного підтвердження та не спростовують в цілому висновків суду при встановленні фактів, на яких ґрунтується рішення.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції переглянуто колегією суддів в межах доводів апеляційної скарги, порушень норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для скасування рішення, відсутні.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1.ч.1 ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Колективного підприємства «Сєвєродонецька будівельна фірма « ДСК» про визнання наявності факту сумнівного звільнення, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді: