АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6121/17 Справа № 203/4315/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Баранніка О.П., Посунся Н.Є., при секретарі Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору підряду, стягнення грошової суми,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про визнання недійсним укладеного ними 05.06.2014р. договору підряду та про стягнення переданої за вказаним підрядом грошової суми у розмірі 161 500грн. В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_2 на час укладення договору не був субєктом господарювання та не мав ліцензії на виконання будівельних та монтажних робіт.

Рішенням Кіровського райсуду м.Дніпропетровська від 22.03.2017р. позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсним договір підряду від 05.06.2014р. та стягнуто на його користь з ОСОБА_2 161 500грн. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду в частині стягнення з нього зазначеної грошової суми, посилаючись на невідповідність рішення суду у цій частині вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за такими підставами.

Ухвалюючи рішення про визнання договору підряду сторін недійсним та застосовуючи наслідки його недійсності у вигляді повернення отриманих за договором грошових сум, суд першої інстанції посилався на недійсність договору з передбачених ст.227 ЦК України підстав, відсутності реєстрації підприємницької діяльності ОСОБА_2 та відповідної ліцензії та на введення останнім ОСОБА_3 в оману.

Вказаний висновок суд першої інстанції не відповідає вимогам закону та обставинам справи, з яких вбачається наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

05.06.2014р. між замовником ОСОБА_3 та виконавцем ОСОБА_2 укладено письмовий договір підряду, за умовами якого останній зобовязався виконати комплекс робіт по реконструкції покрівлі, обладнанню мансардного приміщення за рахунок приміщення даху, оформленню прорізу та сходового маршу за адресою будинку №85 по вул.Дубініна. Загальна сума оплати робіт визначена договором у розмірі 261193грн. з поетапною їх оплатою (а.с.7-9 т.1). Згідно письмової розписки ОСОБА_2 у період з 05.06.2014р. по 08.07.2014р. отримав 161 500грн. (а.с.10 т.1).

Зазначені обставини свідчать, що ОСОБА_2 при укладенні 05.06.2014р. договору підряду діяв як фізична особа, а тому вимоги ч.1 ст.227 ЦК України, якою регулюється питання щодо визнання недійсним вчиненого без відповідного дозволу (ліцензії) правочину юридичної особи, не поширюються на відносини, які виникли між фізичними особами ОСОБА_3 та ОСОБА_2

За положеннями ч.1 ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до вимог ст.6,ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного судочинства.

З урахуванням зазначених вимог закону та з встановлених обставин вбачається, що ОСОБА_3 договір щодо реконструкції покрівлі, обладнання мансардного приміщення та сходового маршу у житловому будинку укладено з ОСОБА_2 як фізичною особою. На час укладення договору ОСОБА_2 не був субєктом господарювання, не представляв юридичну особу, не був фізичною особою-підприємцем, у звязку з чим не мав спеціального дозволу на виконання будівельних робіт. Проте на час укладення договору з ОСОБА_2, як фізичною особою, замовнику ОСОБА_3 зазначені обставини були достовірно відомі, зважаючи на текст договору. Тобто, ОСОБА_3, будучи вільним в укладенні договору та виборі контрагента, відповідно до вільного свого волевиявлення та внутрішньої волі обрав для виконання робіт з реконструкції покрівлі, обладнання мансардного приміщення та сходового маршу у житловому будинку не спеціалізовану організацію чи підприємця, а саме фізичну особу. І ОСОБА_3, і ОСОБА_2 відповідно до вимог ст.34 ЦК України мали повну цивільну дієздатність. Доказів, що вони не мали цивільної дієздатності або були обмежені у ній у передбаченому законом порядку (ст.ст.36,39 ЦК України) матеріали справи не містять. Договір вчинено сторонами у письмовій формі та спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Доказів, які б спростовували вказані факти, матеріали справи не містять. У разі невиконання ОСОБА_2 умов договору та доведеності цього факту ОСОБА_3 не позбавлений права на судовий захист у інший передбаченим законом способом. Посилання у позовній заяві ОСОБА_3 на Закон України «Про захист прав споживачів» та на порушення вказаним договором його прав як споживача безпідставні, оскільки вказаним законом регулюються відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг, якими є лише субєкти господарювання. ОСОБА_2 до субєктів господарювання не відноситься, а тому зазначений Закон застосуванню не підлягає.

Що стосується посилання суду першої інстанції на введення ОСОБА_2 ОСОБА_3 в оману, то зазначена обставина фактично є самостійною підставою для визнання правочину недійсним за ст.230 ЦК України. Між тим, ОСОБА_3 не зазначав у позовній заяві ні обставин щодо введення його в оману відповідачем, ні відповідної підстави для визнання договору недійсним. У порушення вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Враховуючи наведене, для визнання недійсним укладеного 05.06.2014р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору та застосування наслідків його недійсності на підставі ч.1-5 ст.203, ст.ст.215,216 ЦК України не вбачається.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та обставинам справи, його рішення на підставі п.2-4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові. При ухваленні рішення апеляційний суд встановив неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, а тому на підставі ч.3 ст.303 ЦК України не обмежувався доводами апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом наслідків недійсності правочину безпосередньо повязані з рішенням про визнання вказаного правочину недійсним.

Відповідно до вимог ч.1,5 ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 2 044грн.46коп. на повернення судових витрат (а.с.154).

Керуючись ст.ст.307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 березня 2017 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору підряду, стягнення грошової суми.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 044грн.46коп. на повернення судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М. Бараннік О.П. Посунся Н.Є.