Судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ Ступак О.В.
25 січня 2017 року м. Київ
щодо вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди та стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року.
За наслідками розгляду 25 січня 2017 року указаної справи колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) постановлено ухвалу, якою задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_3, скасовано рішення апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 13 квітня 2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Із зазначеним висновком колегії суддів ВССУ не погоджуюся та висловлюю окрему думку з огляду на таке.
У грудні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив та остаточно просив розірвати договір оренди нежитлового будинку (приміщення) від 03 травня 2010 року, укладений між ним і ОСОБА_3; стягнути з відповідача на свою користь 4 тис. грн; визнати за ним право власності на нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 літ. «А», та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м, що розташовані за цією ж адресою.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Розірвано договір оренди нежитлового будинку (приміщення) від 03 травня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 тис. грн за договором оренди.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, літ. «А», та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, літ. «А».
Зобов'язано КП «Київське МБТІ» зареєструвати за ОСОБА_2 на праві власності об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, літ. «А», та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, літ. «А»,
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Останнім рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року скасовано заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2010 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 13 квітня 2016 року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_4, залишено без змін рішення апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року.
У касаційній скарзі ОСОБА_3 просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушеннямапеляційним судомнорм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Судами попередніх інстанцій установлено, що 03 травня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди нерухомого майна, за умовами якого відповідач використовує на умовах оренди об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1, літ. «А», та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1, літ. «А».
На підставі договору та відповідно до оформленого акта приймання-передачі від 03 травня 2010 року позивач передав, а відповідач прийняв у тимчасове платне користування вказані приміщення.
Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач відкрито, безперервно понад п'ятнадцять років добросовісно володіє спірними нежитловими приміщеннями, а відповідач порушує умови договору оренди, не сплачуючи орендної плати.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що суд позбавлений можливості встановити статус спірного нежитлового приміщення, оскільки сторони у судове засідання не з'являються, а можливості направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин справи апеляційний суд не має.
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, колегія суддів судової палати у цивільних справах ВССУ виходила з того, що усупереч вимогам ст. 292 ЦПК України апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції по суті за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в розгляді справи, при цьому, не вказавши, яким саме чином порушено права заявника, навіть не встановивши, чи є заявник власником вказаної нею квартири на момент звернення з апеляційною скаргою; не встановивши статусу нежитлового приміщення, апеляційний суд вважав, що рішенням суду першої інстанції порушено права ОСОБА_5 на нього, при цьому не вказавши, якими нормами права це передбачено.
Однак із вказаними висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 13 ЦПК України установлено, що особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року у справі № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 17 лютого 2016 року у справі № 6-76цс16, зазмістом ч. 1 ст. 292 ЦПК України право на апеляційне оскарженнямають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.
Так, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що вона є співвласником багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 у м. Києві, на підтвердження чого надала копію договору купівлі-продажу, а тому має право користуватися допоміжними приміщеннями в цьому будинку, право власності на які визнано судом за позивачем.
У зв'язку з цим вважати, що усупереч вимогам ст. 292 ЦПК України апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції по суті за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в розгляді справи, та фактично не довела, що цим рішення порушено її права, в колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ, на мою думку, не було підстав.
Скасування колегією суддів судової палати у цивільних справах ВССУ зазначеного рішення апеляційного суду та направлення справи на новий апеляційний розгляд із вищевказаних підстав, які, на мою думку, по своїй суті є процесуально-формальними, призвело до того, що на теперішній час залишається рішення суду першої інстанції, яке, як я вважаю, є незаконним, оскільки не відповідає положенням ст. ст. 213, 214 ЦПК України та суперечить меті судочинства у цивільних справах - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав.
З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким (п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Рішення суду першої інстанції у цій справі суперечить наведеним положенням процесуального закону, а також прийнято з порушенням норм матеріального закону.

Із матеріалів справи вбачається, що первісна позовна заява надійшла до Дзержинського районного суду м. Харкова 02 грудня 2010 року за вхідним № 62460, де містились вимоги про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості. (а. с. 3, т. 1). У той же день за наступним вхідним № 62461 зареєстровано заперечення відповідача на указаний позов (а. с. 34, т. 1). Крім того, третій документ, який також зареєстровано у суді в той же день - 02 грудня 2010 року - за вхідним № 62462 - зміна та уточнення до позовної заяви (а. с. 16, т. 1).

Отже, до Дзержинського районного суду м. Харкова одночасно надійшла позовна заява ОСОБА_2, заперечення на неї відповідача ОСОБА_3 та уточнена позовна заява.

В уточненій позовній заяві, яка міститься на а. с. 16 - 18, т. 1, позивач ОСОБА_2 доповнив свій позов вимогою про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, літ. «А», та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, літ. «А». Зазначені позовні вимоги обґрунтовував тим, що станом на час звернення до суду з цим позовом він відкрито, безперервно, понад 15 років, добросовісно володіє цими нежитловими приміщеннями, що відповідає ч. 1 ст. 344 ЦК України, згідно з якою особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, а саме станом на 14 грудня 2010 року, в розпорядженні суду була уточнена позовна заява з вимогами про визнання права власності на нерухоме майно, яке знаходиться у АДРЕСА_1 що відповідно до правил виключної підсудності, визначених ч. 1 ст. 114 ЦПК України, свідчило про підсудність спору Подільському районному суду м. Києва, однак провадження у справі було відкрито з порушенням правил виключної підсудності.

Крім того, усупереч вимогам ч. 4 ст. 10, ст. ст. 212-214 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, у достатньому обсязі не встановив, яким чином були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача саме відповідачем ОСОБА_3 стосовно позовних вимог про визнання права власності та чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Дійшовши висновку про зобов'язання КП «Київське МБТІ» зареєструвати за ОСОБА_2 на праві власності об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень № 200, загальною площею 291,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, літ. «А», та нежитлове приміщення групи приміщень № 201, загальною площею 422,9 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, літ. «А», суд першої інстанції залишив поза увагою положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, як і ту обставину, що у цій справі таких позовних вимог не заявлялося, не вбачається таких і в уточненій позовній заяві. При цьому суд вирішив питання про права та обов'язки КП «Київське МБТІ», не залученого до участі у справі, що згідно з вищевикладеним є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Задовольняючи указані позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України, суд у достатньому обсязі не перевірив зазначених позивачем доводів про те, що він відкрито, безперервно, понад 15 років, добросовісно володіє спірними нежитловими приміщеннями, оскільки на а. с. 5 міститься копія паспорта ОСОБА_2, згідно з яким він ІНФОРМАЦІЯ_1, тому суд повинен був встановити, як позивач міг починаючи з 1995 року, тобто будучи 10-річною дитиною, відкрито володіти нерухомим майном, враховуючи положення ст. ст. 30-32, 34 ЦК України.

Крім того, звертає на увагу той факт, що у матеріалах справи на а. с. 34, т. 1 знаходяться заперечення відповідача ОСОБА_3 проти позову, в яких він просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, хоча у касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, яким відмовлено у задоволенні позову проти нього, та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яким позов ОСОБА_2 до нього задоволено, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Викладене дає достатні підстави вважати, що між сторонами штучно створено спір для вирішення своїх майнових питань у судовому порядку на порушення вимог чинного законодавства щодо порядку набуття майна у власність.

Виходячи з викладеного, приходжу до висновку про наявність підстав для скасування вищевказаних судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя О.В. Ступак