Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.02.2017 Справа №607/2970/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Дзюбича В.Л.,

за участю секретаря Грабської Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб ОСОБА_4, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, Тернопільської міської ради, приватного підприємства «Сонячне» про встановлення порядку користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 за участю третіх осіб ОСОБА_4, Тернопільського міського відділу Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, діючи у власних інтересах та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_2, звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 за участю третіх осіб ОСОБА_4, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, Тернопільської міської ради, приватного підприємства «Сонячне» про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що з 1985 року він зареєстрований та проживав у вказаній квартирі, де після народження був також зареєстрований його малолітній син ОСОБА_2 Спірна квартира перебуває у комунальній власності, і між ним та відповідачем, який є його батьком, постійно виникають суперечки та непорозуміння з приводу користування квартирою, через які він не може належно користуватись нею. Із врахуванням того, що квартира складається із двох ізольованих кімнат просить виділити у користування йому із малолітнім сином кімнату площею 15,7 кв.м., його батькові та брату ОСОБА_4 залишити у користування кімнату площею 11,4 кв.м., а коридор, кухню, вбиральню та ванну залишити у їхньому спільному користуванні.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом у якому просить визнати ОСОБА_1 із малолітнім сином ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 у відповідності до ст.71,72 ЖК України та зобов»язати Тернопільський міський відділ Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області зняти їх з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. В обґрунтування позовних вимог вказав, що спірну квартиру він отримав у 1984 році як військовослужбовець ЗС України. У квартирі зареєстровані він, його сини ОСОБА_1, ОСОБА_4 та онук ОСОБА_2, а також проживає без реєстрації його дружина ОСОБА_5 Позивач ОСОБА_1 з 1991 року у спірній квартирі не проживає, там відсутнє будь-яке його майно та особисті речі, він не приймає участі в оплаті витрат за утримання квартири та проведенні ремонтних робіт. У 2012 році ОСОБА_1 самовільно, без згоди інших наймачів зареєстрував у квартирі свого малолітнього сина ОСОБА_6, який з народження у даній квартирі не проживав. З огляду на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понад шість місяців не проживають у спірній квартирі без поважних причин, ніяких перешкод щодо здійснення права на користування житлом їм ніхто не чинить, у квартирі відсутні їх речі та майно, просить зустрічний позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник первісний позов підтримали із підстав, викладених у ньому та просять позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просять відмовити, посилаючись на те, що тимчасове не проживання позивача та його малолітньої дитини у квартирі за місцем реєстрації зумовлене об»активними причинами, зокрема суперечками та непорозуміннями між сторонами щодо порядку користування вказаною квартирою. Іншого житла у ОСОБА_1 та його сім»ї немає, а тому у випадку визнання його із сином такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 будуть порушені охоронювані законом права малолітньої дитини. Також позивач вказав, що відповідачем не надавались йому ключі від спірного житла.

Відповідач ОСОБА_7 та його представник у судовому засіданні відносно первісного позову заперечили, зустрічний позов підтримали та просять його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що будь-яких перешкод щодо проживання у спірній квартирі позивачу ніхто не чинив, останній добровільно залишив житло, забрав усі свої речі і майно та проживає зі своєю сім»єю у квартирі за адресою АДРЕСА_4. Син позивача з народження у спірній квартирі ніколи не проживав, що підтверджується відповідними актами ПП «Сонячне» та показаннями свідків у справі. Всі витрати по утриманню квартири несе відповідач ОСОБА_3

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні у задоволенні первісного позову просить відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Від Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради надійшли письмові заперечення на позов із клопотанням про слухання справи у відсутності їхнього представника. Вказали, що заперечують відносно зустрічного позову, оскільки задоволення зустрічних позовних вимог призведе до порушення житлових та майнових прав малолітньої дитини, гарантованих ст.51 Конституції України та п.3 Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім»ї та жінок.

Інші особи, які беруть участь у справі у судове засідання не з»явились, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд встановив наступні обставини справи.

Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 18.12.1984 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому №784 від 14.12.1984 року відповідачу ОСОБА_3 на склад сім»ї 4 особи було видано ордер серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1

Згідно довідки ПП «Сонячне» № 38 від 03.03.2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 з 27.02.1985 року, ОСОБА_2 з 26.10.2012 року, ОСОБА_4 з 06.04.1994 року, ОСОБА_3 з 27.02.1985 року. Вказана квартира перебуває у державній власності та складається із двох кімнат, житловою площею 27,1 кв.м.

Згідно довідки ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» № 233/07-2 від 05.07.2016 року технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 не виготовлявся і дана квартира у БТІ не зареєстрована.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (надалі-ЖК УРСР) ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

У відповідності до ч.1 ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 64 ЖК УРСР встановлено, що члени сім»ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами та несуть усі обов»язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім»ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов»язаннями, що випливають із зазначеного договору.

У відповідності до ч.2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім»ї сім»ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно-ч.1 ст.65 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України(надалі -СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Дитина до 10 років проживає разом з батьками без погодження цього питання з самою дитиною. Особа з 10 років має право висловлювати свою думку щодо реалізації її права на місце проживання. З 14 років дитина самостійно має право обирати, з ким з батьків вона проживатиме-ст.160 СК України.

Згідно з положеннями ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У відповідності до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти ? члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку-ст.72 ЖК УРСР.

Як вбачається із актів ПП «Сонячне» від 25.04.2016 року, 23.05.2016 року, 13.06.2016 року, 23.06.2016 року на момент проведення обстеження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 були відсутні, ознак їхнього проживання у квартирі не виявлено.

Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у своєму листі №199/04-24 від 03.02.2017 року заперечила щодо визнання малолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом у квартирі АДРЕСА_1, посилаючись на необхідність дотримання гарантованих Конституцією та законами України житлових та майнових прав неповнолітньої дитини.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 вказали, що є сусідами відповідача ОСОБА_3 Позивач ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає понад 10 років, там відсутні його особисті речі.

Свідок ОСОБА_10-дружина позивача у судовому засіданні вказала, що вони із чоловіком та сином проживали на квартирі дружини відповідача, однак їм сказали звільнити це житло. Відповідач передав її чоловікові ключі від квартири по АДРЕСА_1, але проживати вони там не можуть, оскільки ОСОБА_3 відмовляється звільнити їм одну кімнату, стверджує, що їм квартира не належить і вони там жити не будуть. На даний час вони винаймають квартиру по АДРЕСА_4.

Свідок ОСОБА_11-донька відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердила, що її батько у 2015 році вигнав сім»ю її брата ОСОБА_1 з квартири його дружини ОСОБА_5, де вони до того часу проживали, заперечує проти того, щоб брат із сім»єю жили у квартирі по АДРЕСА_1 і з того часу позивач з дружиною і сином винаймають житло.

Свідок ОСОБА_12-сестра відповідача у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 з сім»єю проживав у квартирі дружини її брата, звідки їх вигнали, а у спірну квартиру не впускають.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона знайома сторін у справі. Була у спірній квартирі в кінці березня 2016 року, ОСОБА_7 говорив, що позивач має ключ від квартири, але заперечував проти того, щоб син із сім»єю проживали у АДРЕСА_1.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» і такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

За таких обставин, аналізуючи досліджені докази, суд приходить до переконання, що тимчасова відсутність позивача ОСОБА_1 та його малолітнього сина ОСОБА_2 за місцем їх реєстрації обумовлена об»єктивними причинами, зокрема неправомірною поведінкою відповідача, який передав позивачу ключі від квартири, однак категорично заперечує проти його проживання у вказаній квартирі. Наведене свідчить про поважність причин відсутності позивача та його дитини у спірній квартирі понад встановлений строк, та є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову за недоведеністю позовних вимог. При цьому суд враховує необхідність дотримання законних прав малолітньої дитини на проживання у належних умовах, а також той факт, що позивач із сім»єю не забезпечені житлом.

Також суд зазначає, що вимога відповідача про зняття позивача та його малолітньої дитини з реєстраційного обліку до задоволення не підлягає, оскільки суд не може перебирати на себе функції, які згідно законодавства здійснює компетентний орган. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку цим органом.

Статтею 47 ЖК УРСР визначено, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" №2 від 12.04.1985 року, суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

За таких обставин, враховуючи, що визначення порядку користування квартирою згідно запропонованого позивачем варіанту і виділення йому у користування однієї кімнати площею 15,7 кв.м., де він бажає проживати із дитиною, призведе до штучного погіршення житлових умов позивача та його малолітньої дитини, а також погіршення житлових умов осіб що проживають у квартирі у зв'язку із недостатністю її площі, що припадає на одну особу (27,1 кв.м. на п»ятьох осіб - 5,4 кв.м.). При цьому суд приймає до уваги те, що у спірній квартирі, окрім зареєстрованих осіб, проживає без реєстрації також цивільна дружина відповідача-ОСОБА_3. та приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням слід відмовити.

Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 212, 224-226, 228, 232, 233 ЦПК України, ст.ст.9, 47, 61, 64, 65, 71, 72 ЖК УРСР, ст.29 ЦК України, ст.ст.6, 160 СК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року, п.п.10,16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" №2 від 12.04.1985 року, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, що діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб ОСОБА_4, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, Тернопільської міської ради, приватного підприємства «Сонячне» про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1- відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 за участю третіх осіб ОСОБА_4, Тернопільського міського відділу Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням -квартирою АДРЕСА_1 та зобов»язання Тернопільського міського відділу Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області зняти ОСОБА_1, ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1-відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич