Справа № 683/377/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року Старокостянтинівський районний суд

Хмельницької області

в складі:

головуючої - судді Завадської О.П.

при секретарі Васічевій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ про визнання договору недійсним та повернення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ про визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутих коштів в сумі 60 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що між ним та відповідачем 21 березня 2015 року було укладено договір фінансового лізингу № 001616. Предметом договору був транспортний засіб - трактор «Сінтай 240», вартістю 5498,11 доларів США, що еквівалентно 153947, 00 грн. на момент укладення договору. Позивач сплатив кошти у розмірі 60000 грн., з яких 15394,70 грн. - адміністративний платіж та 44605,30 грн. - аванс. Однак, після сплати вказаних коштів так і не отримав предмет лізингу. 02 квітня 2015 року його представник звернувся із вимогою про дострокове розірвання договору, проте відповідач ніяким чином не відреагував на його лист, тому 30 квітня 2015 року його представник звернувся повторно із такою вимогою. Листом від 26 травня 2015 року відповідач визнав, що він сплатив кошти у сумі 60 000 грн., однак у зв'язку із достроковим розірванням договору відмовляється повертати адміністративний платіж у розмірі 15394,70 грн., а авансовий платіж повернено лише у сумі 26763,18 грн. Такі умови договору вважає несправедливими та такими, що суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просить визнати договір недійсним та повернути безпідставно набуті кошти.

Позивач подав до суду заяву, якою підтримав позовні вимоги та обставини на їх обґрунтування. Крім того, просив розглянути справу без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, направив заперечення на позов, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю, оскільки укладений між сторонами договір фінансового лізингу є дійсним в силу його укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах, а позивачем не надано жодних доказів на підтвердження його позовних вимог. Вказав, що на підтвердження ознайомлення з усіма умовами договору позивач підписав кожну сторінку договору. Вважає суб'єктивним твердження останнього про несправедливі умови договору, про обов'язковість нотаріального посвідчення даного договору, про неправомочність відповідача на здійснення фінансових послуг. Також просив розглянути справу без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне.

Судом встановлено, що 21 березня 2015 року між позивачем (лізингоодержувачем) та відповідачем (лізингодавцем) укладено договір фінансового лізингу № 001616, за умовами якого товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді трактора марки «Сінтай 240» та передати цей трактор у користування позивача (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.8 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, авансового платежу, комісію за передачу предмета лізингу.

У відповідності до п. 8.2, 9.1 договору вартість предмета лізингу становить 5498,11 доларів США, що еквівалентно 153947, 00 грн. Авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу.

Згідно п. 10.3 договору попередній щомісячний лізинговий платіж становить 72,83 доларів США, що еквівалентно 2039, 24 грн.

На виконання умов зазначеного договору 21 березня 2015 року позивачем було сплачено 60000 грн. на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ, з яких першочерговий адміністративний платіж - 15394,70 грн. та частина авансового платежу - 44605,30 грн.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи та фактично не оспорюються сторонами.

Встановлено, що 04 травня 2015 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано вимогу про повернення 60000 грн. та розірвання договору, оскільки сума вказана у договорі відрізняється від суми зазначеної в оголошенні про продаж, а також строків передачі транспортного засобу.

26 травня 2015 року товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ було направлено лист ОСОБА_1, у якому відповідач повідомив, що договір № 001616 від 21 березня 2015 року вважається розірваним з 07 травня 2015 року. Крім того, зауважив, що поверненню підлягають не 60000 грн., а 26763,18 грн. авансового платежу, адміністративний платіж у розмірі 15394,70 грн. не повертається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі), відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За пунктом 3 ч. 1 ст. 11 цього Закону лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Згідно ч. 1, 2 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Отже, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу між сторонами року нотаріально посвідчено не було.

Водночас стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини 5 цієї статті у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону ).

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу (ч.2 ст. 18 Закону).

Встановлено, що за змістом пунктів 10.5, 10.15 договору у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни; у разі відмови останнього від підписання додаткової угоди або акта коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець вправі розірвати цей договір, а лізингоодержувач зобов'язаний повернути йому предмет лізингу, при цьому раніше сплачені платежі поверненню йому не підлягають.

Наведені умови свідчать про право відповідача в односторонньому порядку змінювати розмір платежів за договором без чітко визначених підстав, при цьому формула перерахунку відсутня.

За змістом пункту 12.1 договору лізингодавець не несе відповідальності за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу.

З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графік сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, який фактично відсутній.

Отже, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Частиною 1 ст. 808 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Виходячи з умов п. 1.5 Договору (лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь якого зобов'язання щодо якості, комплексності, справності предмета лізингу, його зміни введення експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець) суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Крім того у Договорі відсутні будь які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження товару, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплексності та інших умов з продажу товару. Також, п. 10.11, 12.1, 12.3 Договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь яке порушення зобов'язання, а й розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що несправедливими є умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За змістом ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу(ч.1ст.215 ЦК України).

У ч.2 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За змістом п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу у випадках, передбачених законом.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, кожний окремо в їх сукупності, враховуючи, що договір № 001616 фінансового лізингу, укладений 21 березня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», м. Київ і ОСОБА_1, містить несправедливі умови та суперечить цивільному законодавству, суд дійшов висновку, що договір лізингу слід визнати недійсним, а сплачені позивачем за цим договором на рахунок відповідача кошти в розмірі 60 000 грн. підлягають стягненню з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ на користь ОСОБА_1

При розподілі судових витрат суд виходить із положень ст. 88 ЦПК України, згідно яких, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, на підставі ст. ст. 203, 215, 220, 509, 625, 638, 651, 655, 691, 799, 806, 808, ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів»,

вирішив:

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001616 від 21 березня 2015 року укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ на користь ОСОБА_1 60000 грн., шляхом перерахування на картковий рахунок (картка «Приватбанку» № 856568).

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ на користь ОСОБА_1 1151,21 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Хмельницької області через Старокостянтинівський районний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь в судовому засіданні, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя _______________