Справа № 301/1359/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" лютого 2017 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Халак Л.Ю., з участю сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представників сторін ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 19.10.2013 року позивач є пенсіонером по інвалідності 2 групи загального захворювання. Єдиним його доходом за весь цей час була пенсія по інвалідності, яка на день звернення до суду становить 1200 грн. Інші джерела доходу у позивача відсутні. Він є самотнім чоловіком похилого віку. Після того як позивач захворів, за позовом його дружини рішенням Іршавського районного суду від 09.08.2007 року шлюб між ними було розірвано. До моменту розлучення позивач проживав в с.Дунковиця, 157, Іршавського району, однак, після розірвання шлюбу у нього погіршилися відносини з дітьми відповідачами по справі. З 2008 року позивач постійно перебуває на лікуванні в Іршавській ЦРЛ. Діти не допомагають позивачу та ігнорують його. На даний час він тимчасово проживає у сестри ОСОБА_6, яка також перебуває у важкому матеріальному становищі, оскільки здійснює догляд за сином ОСОБА_8, який є інвалідом з дитинства, та їхньою мамою, тому допомагати позивачу та матеріально забезпечувати останнього вона не має можливості. Практично всю пенсію позивач витрачає на придбання ліків, решти коштів не вистачає для забезпечення йому повноцінного харчування та придбання побутових предметів першої необхідності. На прохання позивача його сестра ОСОБА_6 10.03.2016 року звернулась до відповідачів із листом з проханням вирішити питання щодо утримання та матеріального забезпечення їхнього батька. Вказаний лист був отриманий відповідачами, однак, вони жодним чином на нього не відреагували.

Враховуючи, що позивач є непрацездатним, інвалідом 2 групи, перебуває у скрутному матеріальному становищі, потребує постійного лікування, не має належних умов проживання та інших джерел доходів, окрім пенсії, а відповідачі є працездатними, тому мають змогу надавати грошові кошти на його утримання, просив позов задовольнити і зобовязати відповідачів до сплати аліментів на його утримання в розмірі, визначеному судом, зі всіх видів їхнього заробітку щомісячно, починаючи з 13.05.2016 року і довічно.

В ході розгляду справи позивач змінював та уточнював свої позовні вимоги (том 1 а.с.170-171, том 2 а.с.21-23). Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 20.01.2017 року, ОСОБА_1 просив стягувати з кожного відповідача аліменти на його утримання в твердій грошовій сумі в розмірі по 1/3 частині вартості утримання у стаціонарному відділенні для постійного або тимчасового проживання в територіальному центрі соціального обслуговування Іршавської РДА, що становить по 1374 грн. щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду і довічно.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, однак, надати пояснення щодо заявлених вимог і фактичних обставин справи суду не міг. Пояснив, що із заявою про його влаштування в територіальний центр соціального обслуговування Іршавської РДА він не звертався, не заперечував проти його поселення у вказаний центр.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримав і просив стягувати з відповідачів аліменти на користь позивача в твердій грошовій сумі в розмірі по 1/3 частині вартості утримання у стаціонарному відділенні для постійного проживання в територіальному центрі соціального обслуговування Іршавської РДА, що станом на грудень 2016 року становить 4119,33 грн., тобто по 1374 грн. щомісяця з кожного відповідача, починаючи з дня уточнення позовних вимог, тобто з 20.01.2017 року, довічно. Пояснив, що позивач є інвалідом 2 групи, він потребує систематичного лікування, розмір його доходів менший за прожитковий мінімум, тому він не може забезпечити для себе належні умови для проживання та лікування. Крім того, він потребує стороннього догляду. Рішенням суду позивача визнано втратившим право на користування житлом за аресою с. Дунковиця, 157, де він раніше проживав з дружиною та дітьми. Після розірвання шлюбу та отримання інвалідності, троє дітей позивача не спілкуються з батьком, не ведуть за ним догляду та не надають йому матеріальної допомоги. На даний час позивач тимчасово проживає в будинку своєї сестри ОСОБА_6, яка надалі не може його утримувати та здійснювати догляд за ним, оскільки має на утриманні сина інваліда І-групи з дитинства та матір пенсійного віку. Позивачеві відмовлено у поміщенні в центр соціального обслуговування за рахунок держави, де він міг би проживати, оскільки ОСОБА_1 має трьох дітей, які повинні його утримувати та вести догляд за ним. Поміщення позивача у центр соціального обслуговування можливе тільки на платній основі. Розмір оплати станом на грудень 2016 року становить 4119,33 грн. (і він не є сталим), однак, позивач не має відповідних коштів для оплати проживання в центрі. Оскільки відповідачі зобовязані дбати про свого батька та утримувати його, мають можливість надавати матеріальну допомогу, просив стягувати з відповідачів щомісяця вартість оплати за проживання в центрі соціального обслуговування.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні змінені позовні вимоги від 20.01.2017 року підтримала і просила їх задовольнити. Пояснила, що позивач завжди був хорошим батьком для відповідачів та забезпечував свою родину всім необхідним. Після отримання позивачем інвалідності у 2009 році, діти перестали спілкуватися з батьком, відмовляються надавати йому відповідне утримання та догляд. Позивач, будучи її братом, з 2009 року проживає в її будинку, однак, надалі воне не має можливості надавати йому житло та здійснювати за ним догляд, оскільки доглядає за сином, який є інвалідом 1-групи з дитинства, та матірю-пенсіонеркою. Хотіла поселити брата в центр соціального обслуговування в с. Довге, однак, таке поселення можливе тільки на платній основі. Пенсії позивача не вистачає для оплати вартості проживання в центрі, тому просила зобовязати відповідачів до сплати аліментів у розмірі вартості проживання в центрі соціального обслуговування, що становить по 1374 грн. з кожного відповідача щомісяця. Вважала, що відповідачі мають високі доходи, які дають їм можливість сплачувати за проживання батька у центрі соціального обслуговування.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивач покинув свою сім'ю та переселився жити до іншої жінки, після чого шлюб між її батьками був розірваний. Батько своїми дітьми не піклувався та допомоги їм не надавав. Після отримання інвалідності, позивач у 2009 році поселився в батьківському будинку, де по сей день проживає разом з матір'ю та сестрою ОСОБА_6 Не зважаючи на наявність інвалідності, позивач може сам себе обслуговувати і не потребує стороннього догляду, а на пенсію може себе утримувати. Пояснила, що час від часу надає батькові матеріальну допомогу, по мірі можливості буде таку надавати і в майбутньому, однак, сплачувати за його проживання в центрі соціального обслуговування не має можливості, оскільки на її утриманні перебуває троє малолітніх дітей, знаходиться у відпустці по догляду за дітьми і єдиним джерелом її доходів є допомога при народженні дитини у розмірі 860 грн. Чоловік відповідача в даний час доходів не має. Взяти до себе батька на проживання не має можливості, оскільки в її будинку дві жилі кімнати, в яких проживає п'ятеро осіб. Просила відмовити в позові.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що батько багато років тому покинув своїх дітей через іншу жінку, не надавав дітям допомоги, коли вони її потребували. З 2009 році позивач проживає в будинку своєї матері та сестри, по мірі можливості відповідачі надавали батькові матеріальну допомогу, навідували батька під час його перебування в лікарні. За місцем проживання батька навідують його рідко через неприязнені відносини, що склалися між відповідачами та сестрою батька. Вважала, що позивач має право проживати в батьківському будинку зі своєю матір'ю, він отримує пенсію і може себе утримувати, стороннього догляду не потребує. Сплачувати за проживання батька в соціальному центрі не має можливості, оскільки на її утриманні двоє малолітніх дітей та непрацюючий чоловік, значну частину своїх доходів вона вимушена щомісячно витрачати на своє лікування. Взяти батька на проживання до себе не може, оскільки не має власного житла: проживає з сім'єю в будинку діда. Просила відмовити в позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він виріс без батька, який не займався його вихованням та утриманням. Сплачувати за проживання батька в соціальному центрі не має можливості, оскільки на його утриманні двоє малолітніх дітей та непрацююча дружина. Взяти батька на проживання до себе не може, оскільки не має власного житла: проживає з сім'єю разом з батьками дружини та її бабусею-інвалідом. Просив відмовити в позові.

Представник відповідачів ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнав і вважав, що позивачем не доведено, що він є особою, яка потребує матеріальної допомоги. Позивач отримує пенсію, розмір якої перевищує встановлений законом прожитковий мінімум, він має у власності земельні ділянки, які можна продати чи здати в оренду і таким чином отримати додатковий дохід для свого утримання. Позивачем не надано доказів здійснення яких-небудь витрат на лікування. Не надано доказів ні поселення позивача в центр соціального обслуговування та понесення витрат на його проживання в центрі, ні доказів необхідності поселення позивача у вказаний центр. Вважав, що відповідачі не мають можливості надавати позивачу матеріальну допомогу, оскільки рівень їх доходів є низьким та вони мають на утриманні малолітніх дітей. Просив відмовити в задоволенні позову, оскільки такий є недоведеним.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що знайомий з позивачем ще з юнацтва. Позивач все життя працював, мав високі доходи та утримував свою сім'ю. З часу отримання інвалідності проживає в будинку матері та сестри, крім пенсії по інвалідності інших доходів не має, через стан здоров'я сам себе обслуговувати не може. Позивач ніде не зареєстрований, тому не має де жити. Відповідачі матеріально забезпечені, мають високі доходи, однак, нічим батькові не допомагають.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалася, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає у задоволенні позовних вимог відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком відповідачів: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с. 41).

Рішенням Іршавського районного суду від 09.08.2007 року шлюб між позивачем та матірю відповідачів - ОСОБА_10 - розірвано (а.с. 28). Вказана обставина підтверджується і копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ФМ №021974 від 17.07.2009 року (том 1 а.с. 29).

До моменту розірвання шлюбу позивач проживав за адресою: с. Дунковиця, №157, Іршавського району.

Рішенням Іршавського райсуду від 23.11.2016 року ОСОБА_1 визнано таким, що витратив право користування житлом в будинку №157 с. Дунковиця Іршавського району (том 2 а.с.8-12).

З 2009 року і по даний час позивач проживає в будинку своєї сестри - ОСОБА_6 за адресою: с. Дунковиця, 50, Іршавського району.

Позивач ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності 2 групи загального захворювання безстроково. Дана обставина підтверджується копією пенсійного посвідчення № (том 1 а.с. 26). Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0137203, рекомендованими заходами по відновленню працездатності є допоміжні засоби для ходи, облік та лікування у невропатолога; у висновку про умови та характер праці зазначено, що ОСОБА_3 може працювати у спеціально створених умовах вдома (том 1 а.с. 27).

Отже, позивач є інвалідом 2 групи, що підтверджує факт його непрацездатності.

Згідно ч.1 ст.202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Отже, нормою ст.202 СК України визначено дві умови, за наявності яких у батьків виникає право на утримання від дітей, зокрема, непрацездатність батьків та потреба у отриманні ними матеріальної допомоги. Моментом виникнення обов'язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Сам по собі факт непрацездатності позивача не зумовлює виникнення у відповідача обов'язку надання йому утримання та не свідчить про наявність у позивача потреби в отриманні матеріальної допомоги. Стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати позивачем матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання позивачем доходів, які є меншими за прожитковий мінімум.

Вказана правова позиція висловлена ВССУ в ухвалі від 03.06.2015 року №6-89св15.

Позивач отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІ групи. Дана обставина підтверджується довідкою управління ПФУ в Іршавському районі №343/02 від 22.03.2016 року (том 1 а.с.30). Розмір вказаної пенсії відповідає законодавчо встановленому розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення позивачем значних витрат на лікування.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 га та земельних ділянок для вирощування сільськогосподарської продукції загальною площею 2,20 га. Дана обставина підтверджується копіями державних актів на право власності на землю та довідками (том 1 а.с.202-203, 206).

Отже, позивач є власником майна, яке може бути відчужене або передано в оренду з метою отримання доходу. Згідно довідки Арданівської сільради №1778 від 12.12.2016 року, земельна ділянка для ведення товарного виробництва площею 2.20 га не обробляється та в оренду не здається (том 2 а.с.13). Доказів неможливості відчуження вказаного майна (земельної ділянки для будівництва) або укладення договору оренду (земельних ділянок для вирощування сільськогосподарської продукції) з метою отримання доходу та покращення матеріального стану позивача, суду не надано.

Із заяви про уточнення позовних вимог та пояснень представників позивача в судовому засіданні вбачається, що аліментами, які позивач просить стягувати з відповідачів, є вартість проживання у стаціонарному відділенні для постійного або тимчасового проживання в територіальному центрі соціального обслуговування Іршавської РДА.

Отже, в якості аліментів позивач просить стягувати не кошти, які необхідні для підтримання належного рівня життєдіяльності або лікування, а вартість проживання у стаціонарному відділенні в територіальному центрі соціального обслуговування, що фактично є додатковими витратами, що передбачені ст. 203 СК України.

Сторона, яка звертається в суд з вимогою до дітей, про понесення нею додаткових витрат на утримання, зобов'язана надати докази, що підтверджують суми фактично понесених витрат, або надати обґрунтований висновок щодо майбутніх витрат.

Як встановлено в судовому засіданні, поселення позивача в центр соціального обслуговування є ініціативою представника позивача ОСОБА_6 Сам позивач з такою заявою до центру не звертався, хоча і не заперечує проти його поселення у вказаний центр.

Необхідність поселення позивача у вказаний центр представником позивача мотивується тим, що ОСОБА_1 не має місця для проживання та потребує стороннього догляду, який представник позивача ОСОБА_6 не може надати брату, оскільки доглядає за власним сином-інвалідом першої групи з дитинства.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач поселився в будинку своєї сестри ОСОБА_6 за адресою с. Дунковиця, №50, з її відому та згоди у 2009 році, з тих пір по даний час проживає за вказаною адресою як член її сім'ї (том 1 а.с.31, 32, том 2 а.с.8-12). Там же проживає і мати позивача. Вказану обставину підтвердила в судовому засіданні і представник позивача ОСОБА_6 З позовом про виселення ОСОБА_1 з належного ОСОБА_6 на праві власності будинку вона до суду не зверталася і таке рішення судом не ухвалювалося.

Не надано суду і доказів того, що позивач ОСОБА_1 потребує стороннього догляду. Він є інвалідом 2 групи групи загального захворювання, однак, може самостійно пересуватися за допомогою палиці. Згідно акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0137203, ОСОБА_3 може працювати у спеціально створених умовах вдома (том 1 а.с. 27).

На виконання вимог ст. 10 ЦПК України судом роз'яснено про необхідність довести ті обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та подати належні докази, попереджено про наслідки невчинення процесуальних дій, однак, преставники позивача не вважали за необхідне проведення експертизи для визначення того, чи є позивач особою, що потребує стороннього догляду.

Отже, суду надано відомості про вартість проживання в центрі соціального обслуговування (том 1 а.с.172, том 2 а.с.24), але не надано доказів, що підтверджують суми фактично понесених витрат, або обґрунтованого висновку щодо необхідності понесення майбутніх витрат.

Суд визначає суму необхідних додаткових витрат на батьків в залежності від матеріального та сімейного становища дітей та батьків та інших обставин.

У судовому засіданні встановлено, що на утриманні відповідачки ОСОБА_4 є троє малолітніх дітей (том 2 а.с.32), відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають на утриманні двох малолітніх дітей (том 2 а.с.28-29, 33, 35-36).

З метою зясування матеріального стану відповідачів судом було винесено ухвалу про витребування доказів по справі від 25.11.2016 року (том 1 а.с. 181-182).

Згідно листа Управління соціального захисту населення Іршавської РДА №1938/04/1 від 28.11.2016 року, ОСОБА_2 щомісячно отримує одноразову допомогу при народженні дитини в сумі 1012,50 грн., а ОСОБА_3 на обліку в управлінні соціального захисту населення Іршавської РДА не перебуває (том 1 а.с. 193, 194).

Згідно листа заступника начальника Іршавського відділення Хустської ОДПІ ОСОБА_11 №649 від 02.12.2016 року, за період з 01.01.2016 року по 30.09.2016 року ОСОБА_12 отримав заробітну плату на загальну суму 33542,13 грн., а ОСОБА_2 отримала заробітну плату на загальну суму 38316,01 грн. (том 1 а.с. 195-197).

Відповідно до довідки управління соціального захисту населення Берегівської міської ради №1056/01-12 від 06.12.2016 року, ОСОБА_4 за період з 01.01.2016 року по 01.11.2016 року отримала допомогу при народженні дитини відповідно до Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» на загальну суму 10460,42 грн. (том 1 а.с.215). Вказана допомога їй призначена у сумі по 860 грн. щомісячно строком до 31.08.2018 року (том 2 а.с.31).

Інших доходів ні відповідачі, ні їхні чоловіки/дружина не мають (том 2 а.с. 26,27,30,34).

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд вважає, що позивачем не надано належні докази на підтвердження заявлених вимог (потреба позивача в отриманні ним матеріальної допомоги, необхідність його поселення в центр соціального обслуговування та стягнення з відповідачів вартості проживання в центрі, а також спроможність відповідачів надати матеріальну допомогу), тому позов є недоведеним і таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 202-203 Сімейного кодексу України, ст.ст.11, 15, 57-60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення аліментів - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

Головуюча : М. О. Пітерських