Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/67/16Головуючий у 1-й інстанції Федоренко О.І.
Пр. № 22-ц/778/131/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кахаря С.В., Трофимової Д.А.

за участі секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2016 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» (надалі ОСОБА_2) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом (а.с.2-3), в якому просив стягнути з відповідача за кредитним договором № б/н від 29.11.2007 року заборгованість станом на 30.11.2015 року у розмірі 29597,88 грн., що складається із: 4997,03 грн. - заборгованості за кредитом; 17846,62 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 5106,71 грн. - заборгованості за пенею та комісією; 250,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1397,52 грн. штрафу (процентна складова), від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також судові витрати у розмірі 1378,60 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2016 року (а.с.36-37) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.41-43) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити, судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с.58), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.59).

Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу Банку (а.с. 64-68).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 13 грудня 2016 року, не відбувся та був відкладений (а.с.71) через першу неявку всіх осіб, які беруть участь у справі, у тому числі відповідача ОСОБА_3, відносно якого в апеляційного суду не було відомостей про вручення йому судової повістки на дане судове засідання (а.с.60-63).

Крім того, апеляційним судом на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України (а.с.73) з метою повного та всебічного перегляду цієї справи в межах доводів апеляційної скарги, було розяснено Банку письмово його право скористатись (не скористатись) своїм право на заявлення клопотання про надання апеляційному суду розрахунку заборгованості відповідача у цій справі за кредитним договором № б/н від 29.11.2007 року в межах 3-річного (загального) строку позовної давності в межах заявлених у цій справі Банком позовних вимог станом на 30.11.2015 року та наслідки незаявлення Банком такого клопотання перед апеляційним судом, а саме те, що апеляційний суд тоді буде переглядати дану справу на підставі та в межах лише наявних у цій справі матеріалів та доказів.

08 лютого 2017 року ОСОБА_2 через канцелярію подав апеляційному суду письмові пояснення із додатками (а.с.78-84), у тому числі із розрахунком заборгованості відповідача в межах строку позовної давності, за змістом якого заборгованість за відсотками за період з 04.01.2013 року (позов надіслано суду першої інстанції банком поштою 04.01.2016 року, вх. № суду першої інстанції про фактичне отримання останнього від 06.01.2016 року а.с. 80) по 30.11.2015 року (в межах позовних вимог Банку) становить 12718,62 грн., пеня в межах року до звернення до суду у січні 2016 року (а.с.2) 500,00 грн.

У судове засідання 08 лютого 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.75,77) всі особи, які беруть участь у справі повторно не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч.2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції керувався ст.ст. 257, 259, 261, 267, 530, 562, 610-612, 614, 615, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.10 - 11, 57-60, 88, 208, 209,212-215 ЦПК України та виходив із того, що позовні вимоги заявлені позивачем після спливу строку, у межах якого він мав можливість звернутися до суду з таким позовом.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що29.11.2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладений кредитний договір №б/н, на підставі якого відповідачу було надано кредит у розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст.ст.1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ОСОБА_3 та Банком договір (а.с.7-13).

Таким чином, сторонами на законних підставах було укладено вищевказаний кредитний договір, який є предметом спору.

Сторони зобовязані дотримуватися умов укладено договору та виконувати взяті на себе зобовязання у встановлений договором строк (термін) його виконання, що передбачено ст.ст.562, 530 ЦК України.

Банк свої зобовязання за договором виконав, а відповідач станом на 30.11.2015 року має заборгованість 29597,88 грн., яка складається з наступного: 4997,03 грн. заборгованість за кредитом; 17846,62 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 5106,71 грн. заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 1397,52 грн. штраф (процентна складова) (розрахунок а.с. 4-6).

Таким чином, відповідач порушив умови укладеного кредитного договору, оскільки, відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідач ОСОБА_3 просив у суді першої інстанції відмовити Банку у задоволенні його позову у цій справі у звязку із пропуском строку позовної давності (а.с. 34).

Відповідно до 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Однак, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи.

Має місце неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що тіло кредиту та відсотки вийшли на прострочку після 01.06.2010 року, строк дії карки закінчився у листопаді 2011 року (а.с.84 доказ Банку, якій може бути прийнятий апеляційним судом у цій справі до уваги в силу вимог ст. 10 ч. 4, ст. 303 ч.2 ЦПК України), остання оплата за кредитним договором відповідачем була вчинена у червні 2012 року у сумі 200,00 грн. (а.с. 5), ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом у січні 2016 року (а.с.2).

Дійсно, за висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постановах № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, № 6-95цс 14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Проте, суд першої інстанції помилково вважав у цій справі, що строк позовної давності сплив відносно всієї вищезазначеної заборгованості відповідача перед Банком та зокрема всіх її складових, нарахованих Банком у цій справі згідно вищезазначеного розрахунку.

Оскільки, суд першої інстанції не врахував у цій справі правові позиції Верховного Суду України, які є обовязковими для судів загальної юрисдикції в силу вимог ст. 360 -7 ЦПК України, висловлені у постановах:

- від 19.11.2014 року у справі № 6-160цс14:

«Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою»;

- від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15:

«Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності».

У матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що зобовязання за вищезазначеним кредитним договором було виконано належним чином відповідачем ОСОБА_3 перед Банком на час розгляду цієї справи судом першої інстанції.

Суд першої інстанції мав застосовувати у цій справі зазначений правову позицію, викладену у висновку Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15.

Дійсно, згідно із ст. 360 - 7 ч. 1 абз. 2 ЦПК України суд мав право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Проте, суд першої інстанції, відступивши від правової позиції, викладеної у вищезазначеному висновку Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі №6-249цс15, одночасно не навів відповідних мотивів в його рішенні, що є предметом апеляційного перегляду у цій справі.

Аналогічною є правова позиція, висловлена ВСУ в постанові від 29.06.2016 року у справі № 6-1188цс16.

При вищевикладених обставинах, рішення суду першої інстанції у цій справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог Банку про часткове задоволення останніх з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Встановлено, що права Банку ОСОБА_3 за вищезазначеним кредитним договором дійсно порушено.

Відповідач у суді першої інстанції просив застосувати строк позовної давності (а.с.30-32).

Як вбачається із змісту позову Банку у цій справі (а.с.2-3), ОСОБА_2 у цій справі просив стягнути з відповідача за кредитним договором № б/н від 29.11.2007 року заборгованість станом на 30.11.2015 року у розмірі 29597,88 грн., що складається із: 4997,03 грн. - заборгованості за кредитом; 17846,62 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 5106,71 грн. - заборгованості за пенею та комісією; 250,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1397,52 грн. штрафу (процентна складова), яка підлягала лише частковому задоволенню судом першої інстанції з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності без стягнення штрафів та комісії в межах трирічного та однорічного строків позовної давності для відсотків та пені відповідно до моменту звернення Банку до суду у січні 2016 року, а саме: станом на 30.11.2015 року у розмірі 13218,62 грн., що складається із: 12718,62 грн. - заборгованість по процентам за період з 04.01.2013 року по 30.11.2015 року; 500,00 грн. - пені.

В решті позовних вимог Банку (тіла кредиту та відсотків до 04.01.2013 року, пені до січня 2015 року) треба було відмовити через пропуск строку позовної давності.

В решті вимоги Банку не підлягали задоволенню через їх необґрунтованість та недоведеність.

Оскільки, було встановлено, що Банком фактично комісія не нараховувалась, а лише пеня.

Штрафи, які були нараховані Банком відповідачу одночасно із пенею за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, не підлягали стягненню з відповідача на користь Банку у цій справі в силу вимог ст. 61 Конституції України (правова позиція ВСУ, викладена у постанові від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15).

Розрахунок заборгованості відповідача перед Банком за вищезазначеним кредитним договором в межах строків позовної давності (а.с.81), наданий Банком апеляційному суду через канцелярію у цій справі лише на стадії апеляційного розгляду останньої для долучення до матеріалів цієї справи, може бути прийнятий до уваги апеляційним судом при апеляційному перегляді цієї справи в силу вимог ст. ст. 10 ч. 4, 303 ч.ч.1, 2 ЦПК України, у тій частині, яка узгоджується із фактичними обставинами цієї справи, встановленими судом.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2016 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.11.2007 року станом на 30.11.2015 року у розмірі 13218,62 грн., що складається із: 12718,62 грн. - заборгованість по процентам за період з 04.01.2013 року по 30.11.2015 року; 500,00 грн. пені, в решті позову відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1,5 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь Банку слід стягнути понесені останнім у цій справі судові витрати, повязані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанції, пропорційно до суми задоволених позовних вимог Банку у розмірі 1292,39 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу позову 1378,00 грн. (а.с.1) + судовий збір за подачу апеляційної скарги 1515,80 грн. (а.с.44) = 2893,80 грн. * суму задоволених позовних вимог 13218,62 грн. /суму заявлених позовних вимог 29597,88 грн.).

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2016 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» () заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.11.2007 року станом на 30.11.2015 року у розмірі 13218,62 грн. (тринадцять тисяч двісті вісімнадцять гривень шістдесят дві копійки), що складається із: 12718,62 грн. - заборгованість по процентам за період з 04.01.2013 року по 30.11.2015 року; 500,00 грн. - пені.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» () судові витрати, повязані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 1292,39 грн.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_4ОСОБА_5