Справа № 203/686/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Булеці А.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 26.06.2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNDZA, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 4939,81 долари США на термін до 24.06.2011 року. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором 20.12.2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки. Посилаючись на те, що позичальник свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, вимоги на адресу відповідачів щодо погашення заборгованості була залишена без задоволення, позивач просив суд стягнути з останніх в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, що виникла станом на 25.01.2016 року, в сумі 28455,23 долари США, що за офіційним курсом НБУ становить 705405 грн. 03 коп., з яких заборгованість за кредитом 4529,86 доларів США, заборгованість по процентам 1028,82 доларів США, заборгованість по комісії 918,84 долари США, пеня 20613,09 доларів США, штраф (фіксована частина) 10,08 доларів США, штраф (процента складова) 1354,53 долари США.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, а також той факт, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ще в 2010 році передав банку заставний автомобіль, який було реалізовано банком лише в 2016 році, що свідчить про зловживання банком своїми правами та штучним збільшенням розміру заборгованості.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні також заперечував проти позову, посилаючись на те, що банком своєчасно не було вжито заходів щодо реалізації переданого позичальником в заставу автомобіля, порушено визначену законодавством процедуру реалізації заставного майна, що призвело до збільшення обєму відповідальності, перекладання ризиків від знецінення предмету застави та бездіяльності банку на нього, як поручителя, без його згоди, що в силу ч.1 ст.559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 26.06.2008 року було укладено кредитно-заставний договір №DNDZA, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 4939,81 долари США з метою придбання автомобіля на термін до 24.06.2011 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних.

Також відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 було передано в заставу банку автомобіль ЗАЗ 110308, 2008 р.в., д/н НОМЕР_1, вартість якого сторонами на дату підписання договору визначена в сумі 31880 грн.

В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором між банком та відповідачем ОСОБА_3 26.06.2008 року було укладено договір поруки, згідно умов п.2 якого останній поручився відповідати перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Факт укладення зазначених вище договорів та виконання банком своїх зобовязань за кредитним договором щодо видачі кредиту в розмірах, порядку та на умовах визначених в договорі, підтверджується відповідними копіями кредитного договору (а.с.19-39) та договору поруки (а.с.41-42), меморіального ордеру від 26.06.2008 року (а.с.40), а також не заперечувалось відповідачами під час розгляду справи в суді.

З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що свої зобовязання за кредитним договором позичальник ОСОБА_2 належним чином не виконував, своєчасно платежі на погашення кредиту та процентів за користування останнім не здійснював (а.с.7-9).

26.01.2016 року банком на адресу відповідачів було направлено повідомлення про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором, яка відповідачами задоволена не була (а.с.11-18).

В звязку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, що виникла станом на 25.01.2016 року, в сумі 28455,23 долари США, що за офіційним курсом НБУ становить 705405 грн. 03 коп., з яких заборгованість за кредитом 4529,86 доларів США, заборгованість по процентам 1028,82 доларів США, заборгованість по комісії 918,84 долари США, пеня 20613,09 доларів США, штраф (фіксована частина) 10,08 доларів США, штраф (процента складова) 1354,53 долари США.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.533 ЦПК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язан-ні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як встановлено судом під час розгляду справи 02.06.2010 року за актом приймання автомобіля, ОСОБА_2 було передано банку заставний автомобіль ЗАЗ 110308, 2008 р.в., д/н НОМЕР_1, для його подальшої реалізації за ринковою вартістю та спрямування виручених від реалізації коштів на погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.80).

Вказаний транспортний засіб було реалізовано банком шляхом продажу іншій фізичній особі за 25000 грн. 19.07.2016 року, що підтверджується відповідним актом від цієї дати (а.с.118).

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися заставою.

Відповідно до ч.1 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених із метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом із питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України «Про заставу» та ст.590 ЦК України застосовуються лише в частині, що йому не суперечить.

Згідно ст.19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Статтею 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому.

Обтяжувач та боржник повинні досягти згоди про максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням.

За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов'язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Згідно ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. При цьому обтяжувач зобов'язаний у порядку, встановленому ст.27 цього Закону, повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір реалізувати таке право із зазначенням обраного ним способу, місця та часу проведення процедури продажу. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах. Протягом десяти днів із дня продажу предмета забезпечувального обтяження обтяжувач-продавець відповідного рухомого майна зобов'язаний надати боржнику та всім обтяжувачам, на користь яких було встановлене зареєстроване обтяження цього рухомого майна, письмовий звіт про результати продажу.

Відповідно до ст.31 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач розподіляє доходи від продажу предмета забезпечувального обтяження в такій черговості: 1) покриття витрат на організацію продажу предмета забезпечувального обтяження; 2) задоволення забезпечених обтяженням вимог обтяжувачів з вищим пріоритетом; 3) задоволення власної забезпеченої обтяженням вимоги; 4) задоволення забезпечених обтяженням вимог обтяжувачів з нижчим пріоритетом; 5) повернення решти боржнику.

Продаж предмета обтяження є підставою для припинення всіх існуючих забезпечувальних та публічних обтяжень щодо відповідного рухомого майна, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом.

Відповідно до ст.595 ЦК України кредитор, який притримує річ у себе, зобов'язаний негайно повідомити про це боржника. Право притримання рухомого майна, відповідно до ст.21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є забезпечувальним обтяженням, тому обсяг вимог які можуть ним забезпечуватись, закріплений в ст.22 зазначеного Закону.

Виходячи з положень ч.ч.1,4 ст.613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають з суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч.2 ст.613 цього Кодексу).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-2387цс15 від 06.04.2016 року, яка згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до вимог ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

З аналізу зазначених норм закону та встановлених по справі обставин, суд вважає, що позивач не повідомивши відповідача ОСОБА_3, як поручителя за кредитним договором, в 2010 році про виникнення у позичальника заборгованості за кредитним договором, направивши таке повідомлення лише 26.01.2016 року безпосередньо перед зверненням до суду, притримуючи у себе заставне майно на протязі більше 6-ти років та не вживаючи своєчасного заходів для його реалізації та погашення заборгованості, допускаючи при цьому знецінення заставного майна та збільшення розміру заборгованості та неустойки, порушив умови п.5 договору поруки від 26.06.2008 року, збільшив тим самим обсяг відповідальності, як позичальника, так і поручителя, без згоди останнього.

А тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів відповідача ОСОБА_3 про припинення поруки на підставі ч.1 ст.559 ЦК України та необхідність відмови в задоволенні позовних вимог банку, заявлених до вказаного відповідача.

З наданого до позову розрахунку вбачається, що станом на 10.06.2010 року прострочена заборгованість позичальника за кредитним договором складала 5240,03 долари США, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту 2294,04 долари США, заборгованість по процентам 829,51 долар США, пеня 1553,32 долари США, комісія 563,16 доларів США.

Таким чином, вартість заставного автомобіля в сумі 31880 грн., визначена у п.16.8 кредитно-заставного договору, виходячи із розміру заборгованості по процентам, пені та комісії в сумі 2945,99 доларів США, а також офіційного курсу гривні до долару США станом на 10.06.2010 року (7,9181 грн. за один долар США), покривала розмір вказаної заборгованості.

З огляду на зазначене та положення ст.ст.613,614 ЦК України, оскільки банком передане на реалізацію заставне майно притримувалось на протязі більше 6-ти років, протягом якого не вживалось своєчасних заходів з його реалізації, відповідач ОСОБА_2 банком не повідомлявся про те, як здійснюється реалізація, коли вона буде здійснена та за якою ціною, що цієї вартості недостатньо для погашення заборгованості, суд приходить до висновку, що невиконання зобовязань зі сплати процентів, пені та комісії відбулось через прострочення кредитора.

В звязку з цим, позов банку слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 лише заборгованість за тілом кредиту в сумі в сумі 4529,86 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день проведення розрахунку 25.01.2016 року становить 112305 грн. 03 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Перевіряючи доводи відповідача ОСОБА_2 щодо пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з позовом, суд враховує наступне.

Умова п.п.16.1.8,16.6 кредитно-заставного договору було встановленого обовязок позичальника погашати кредиту шляхом здійснення щомісячних платежів.

Разом з тим, згідно п.13.11 кредитно-заставного договору від 26.08.2008 року сторонами у відповідності до ч.1 ст.259 ЦК України було визначено строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у пять років.

Передавши в червні 2010 року заставний автомобіль банку для його реалізації та не відкликаючи такої згоди станом на день реалізація заставного майна в липні 2016 року, відповідач таким чином визнав свій борг за кредитним договором.

А тому, з огляду на зазначені обставини, умови п.13.11 кредитно-заставного договору та положення ч.1 ст.259, ч.1 ст.264 ЦК України, дату звернення банку з позовом до суду, суд приходить до висновку, що позивачем не було порушено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за тілом кредиту, що задоволена судом.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог слід стягнути судовий збір в сумі 1684 грн. 58 коп.

Керуючись ст.ст.259,264,526,527,533,546,553,554,559,590,595,611-614,1054 ЦК України, ст.19 Закону України «Про заставу», ст.ст.22,24,26,27,30,31 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.ст.10,11, 58-61,88,212-215,360-7 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитно-заставним договором №DNDZA від 26 червня 2008 року, що виникла станом на 25 січня 2016 року, в сумі 4529,86 доларів США, що складає заборгованість за тілом кредиту та в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 112305 грн. 03 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в сумі 1684 грн. 58 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ю.Казак