08.02.2017 Справа № 200/6140/15-ц
Справа ун. № 200/6140/15-ц
пр.№2/756/776/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Луценко О.М.,

при секретарі - Бублієві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ « Компанія з управління активами» ІЗІ ЛАЙФ», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк, ОСОБА_2, ТОВ « Скайран» про визнання правочинів недійсним та відшкодування моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В

Позивачка звернулася до суду з позовом до ТОВ « Компанія з управління активами» ІЗІ ЛАЙФ», ПАТ « Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк, ОСОБА_2, ТОВ « Скайран» про визнання правочинів недійсним та відшкодування моральної шкоди, а саме договору застави майна № 15-94/17-4891/08 від 04.09.2008 року з додатком №1, що укладений між ПАТ « Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк» та ОСОБА_2 та договір про внесення змін до договору від 27.09.2008 року та стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду в розмірі 1000,00грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з грудня 1993 р. вона перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 В 2014р. їй стало відомо, що її чоловік без її згоди уклав договір застави від 04 вересня 2008 року №15-94/17-4891/08 (зі змінами, внесеними згідно з договором від 27 вересня 2008 року) та передав у заставу банку належний йому на праві власності автомобіль SUBARU Forester, д.р.н. НОМЕР_1, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_3, тип: легковий.За договором відступлення права вимоги від 30 березня 2010 року №2-0530/2-1 ПАТ "Промінвестбанк" відступило ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" право вимоги за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року №15-93/17-4668/07 (зі змінами). Також було відступлено право вимоги банку до ОСОБА_2 за іпотечним договором від 22 травня 2008 року №15-94/17-2989/08 та договором застави від 04 вересня 2008 року №15-94/17-4891/08 (зі змінами, внесеними згідно з договором від 27 вересня 2008 року).На думку позивачки, зазначений договір поруки підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, оскільки суперечить чинному законодавству України, а саме ст. ст. 203, 215 ЦК України, та ст. 60 СК України. Зазначила, що даний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, однак особистої згоди на укладення договору позивачка не надавала.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідачів(ТОВ « Компанія з управління активами» ІЗІ ЛАЙФ», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк)позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення (а.с. 118-122) просив відмовити у його задоволенні через пропущення позивачем строку позовної давності, про що подав відповідну заяву.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися про час, день та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом порядку, причини своєї неявки суду не повідомили, суд вважає за можливе розглядати справу без участі представника відповаідачів.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження позивачка ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 18 грудня 1993 р. по теперішній час (а.с.29).

ОСОБА_2 за договором застави від 04 вересня 2008 року №15-94/17-4891/08 (зі змінами, внесеними згідно з договором від 27 вересня 2008 року) передав у заставу банку належний йому на праві власності автомобіль SUBARU Forester, д.р.н. НОМЕР_1, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_3, тип: легковий( а.с.17-25).

Відповідно до норми ст. 572 ЦК України, яка кореспондується з нормою ст. 1 Закону України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

За договором відступлення права вимоги від 30 березня 2010 року №2-0537/3-1 ПАТ "Промінвестбанк" відступило ТОВ "Компанія з управління активами "Ізі Лайф" право вимоги за договором застави від 04 вересня 2008 року №15-94/17-4891/08 (зі змінами, внесеними згідно з договором від 27 вересня 2008 року).

Ст. 579 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 19 Закону України "Про заставу", передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року звернуто стягнення на автомобіль Subaru Forester, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_3, тип: легковий, що є предметом застави відповідно до договору застави майна № 15-94/17-4891/08 від 04.09.2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Встановлено початкову ціну продажу рухомого майна, що є предметом застави відповідно до договору застави майна № 15-94/17-4891/08 від 04.09.2008 року в розмірі 89 000,00( вісімдесят дев'ять тисяч) грн.

Даним рішенням встановлено, що тверджень представника ОСОБА_3 про відсутність її згоди на передачу в заставу автомобіля SUBARU Forester, д.р.н. НОМЕР_1, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_3, тип: легковий, що на її думку свідчить про недійсність вказаного правочину, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України). Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зважаючи на закріплену в цивільному законодавстві України презумпцію дійсності правочину та відсутність належних доказів на підтвердження обізнаності заставодержателя з приводу того, що на час укладення договору застави від 04 вересня 2008 року №15-94/17-4891/08 автомобіль SUBARU Forester, д.р.н. НОМЕР_1, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_3, тип: легковий, належав на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_2, суд відхиляє доводи ОСОБА_3 щодо недійсності вказаного правочину.

Відповідно до п.2 ст.61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідач просить суд застосувати строк позовної давності, при цьому пояснив, що ОСОБА_1 знала про укладення її чоловіком спірного договору та надала згоду 20.05.2008р. на укладення ОСОБА_2 іпотечного договору № 15-94/17-2989/08 від 20.05.2008р., укладеного в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ « Виробничо- будівельна компанія « Максімус» за кредитним договором № 15-93/17-4668/07 від 24.10.2007р.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Законом встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Наявний у матеріалах справи кредитний договір не містить умов щодо зміни тривалості строку позовної давності, що передбачено ст. 259 ЦК України.

Відповідно ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як визначено у ст.. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, позивачами не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження заподіяння їм моральної шкоди. Більш того, в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані на підставі яких суд може встановити наявність обставин,що обґрунтовують позовні вимоги.

Оскільки відповідачами під час укладання оспорюваних договорів було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, доводи позивача про визнання оспорюваних правочинів недійсними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 203, 215, 514, 509, 515, 512 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про іпотеку» та ст. 10, 57, 60, 209, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ « Компанія з управління активами» ІЗІ ЛАЙФ», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк, ОСОБА_2, ТОВ « Скайран» про визнання правочинів недійсним та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано Апеляційному суду м. Києва, через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів, з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів після отримання копії рішення стороною, яка не була присутня при його оголошені.

Суддя: О.М.Луценко