АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/362/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 27 Колода Л. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоГончар Н. І.
суддівЮвшина В. І., Пономаренка В. В.
при секретаріНаконечній М. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсними правочинів та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_6 звернулася в суд з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 травня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір позики та договір іпотеки. Відповідно до укладених вищевказаних договорів, відповідач зобов'язався надати позивачу грошову позику в розмірі 286 756 гривень з терміном повернення 13 листопада 2015 року, а позивач в рахунок забезпечення повернення грошових коштів передала у іпотеку відповідачу нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру, загальною площею 30,2 кв.м. розташовану за адресою АДРЕСА_1. Зазначене майно було передане в іпотеку для забезпечення вимог відповідача, які мали виникнути з моменту отримання позивачем визначеної в договорі позики грошової суми. Вказані договори були посвідчені нотаріально.

Позивачка вказує, що на виконання вимог укладеного договору позики відповідач не передав їй коштів. Це підтверджується тим, що передача грошових коштів має бути закріплена або актом прийому-передачі грошових коштів, або розпискою про отримання коштів, які позичальник має видати позикодавцеві. Позивач не надала відповідачу відповідної розписки, так як коштів вона не отримала. Отже, договір позики не вступив в силу по причині невиконання відповідачем свого обов'язку передати позивачу кошти в сумі вказаній в договорі.

Тобто, договором позики, а саме його п.13 передбачений момент, який визначає вступ даного договору в силу, а саме момент передачі грошових коштів. Фіксуванням даного моменту має слугувати розписка чи акт, які повинні свідчити про факт отримання та передачі коштів. Відповідно обов'язок позивача по поверненню відповідачу грошових коштів має виникнути з виникненням моменту передачі грошових коштів. Це вказує на те, що сторони договору позики самі визначили умову, відповідно до якої виникає момент вступу в силу даного договору та необхідність іншого документу, що підтверджує цей момент. Дані дії сторін договору не суперечать приписам ст. 627 ЦК України про свободу договору.

Як наслідок, відсутність факту передачі грошових коштів вказує на відсутність виникнення зобов'язання позивача в їх поверненні, і як наслідок в забезпеченні повернення. Відповідно, договір іпотеки, який є наслідковим в даному випадку, так як мав забезпечити зобов'язання позивача повернути відповідачу грошові кошти не може мати сили по причині відсутності події, яка викликає зобов'язання позивача перед відповідачем та підлягає визнанню недійсним.

Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Фактично, в даному випадку є порушення відповідачем договірних умов шляхом не передачі позивачу грошових коштів на виконання вимог вказаного договору позики від 30 травня 2015 року.

Крім того, позивач зазнала моральної шкоди від відповідача, так як останній на протязі останнього часу погрожував їй фізичною розправою, якщо вона не поверне йому «отримані нею кошти», або не передасть йому право власності на своє житло.

Невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по наданню позивачу коштів, позивачу була завдана моральна шкода, оскільки позивач вимушений був вишукувати кошти на ті потреби задля яких він укладав вищевказаний договір позики. Неправомірні дії відповідача завдали душевні страждання позивачу. Необхідність звернення за кваліфікованою юридичною допомогою до фахівця, звернення до суду викликали відчуття неспокою, душевне хвилювання та дискомфорт позивача. Дані негаразди призвели до виникнення конфліктів у сім'ї, які в свою чергу впливають на здоров'я позивача по причині того, що ОСОБА_7 вимагає від позивача передачі йому предмета іпотеки. Враховуючи вищенаведене, позивач моральну шкоду визначає в розмірі 4000 грн.

На підставі викладеного просить суд:

- визнати недійсним договорів позики від 30 травня 2015 року та договорів про внесення змін до договору позики від 30 листопада 2015 року укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_7.;

- визнати недійсним договір іпотеки від 30 травня 2015 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7;

- стягнути з ОСОБА_7 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 4000 грн. та судовий збір в розмірі 1653,60 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 посилаючись на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Крім того, суд першої інстанції відмовив у клопотанні про залучення до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, а саме ОСОБА_9. Так як він будучи колишнім чоловіком позивача, увійшовши в довіру останній і під впливом обману запевнив останню укласти з відповідачем оскаржувані договори та отримав безпосередньо 10 000 доларів США на свої власні потреби у ОСОБА_7

Заслухавши осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає повністю.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів, які давали б підстави суду зробити висновок про визнання недійсними правочинів на підставі ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному рішенні, вважаючи його законним та обґрунтованим з наступних підстав.

Встановлено, що 30 травня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір позики (а.с. 6) та договір іпотеки (8-11), посвідчені приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком С.О.

Відповідно до п.п. 1, 2 договору позики від 30.05.2015 року, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 286 756 гривень, еквівалент - 13 600 доларів США, за курсом Національного банку України на день укладення цього договору, строком на шість місяців, а саме до тридцятого листопада дві тисячі п'ятнадцятого року.

ОСОБА_6 в рахунок забезпечення повернення грошових коштів передала у іпотеку ОСОБА_7 нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру, загальною площею 30.2 кв. м., розташовану за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується договором іпотеки від 30 травня 2015 року (а.с. 8-11).

Відповідно до договору про внесення змін до договору позики від 30 листопада 2015 року сторони домовилися, що п.2 договору позики викласти в такій редакції: «Зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до тридцятого травня 2016 року» (а.с. 7).

30 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено додатковий договір про внесення змін до договору іпотеки, згідно якого сторони домовилися викласти п.1.1 в такій редакції: «цей договір забезпечує виконання зобов'язань, що випливають з укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем договору позики від 30 травня 2015 року та додаткових угод до нього, які укладені та можуть бути укладені в майбутньому, за умовами якого іпотекодавець зобов'язаний повернути іпотекодержателю позичені кошти, в сумі 286 756 грн., еквівалент 13 600 доларів США, за курсом Національного банку України на день укладення основного договору іпотеки від 30 травня 2015 року …» (а.с. 12).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з пояснень сторін по справі, інших досліджених письмових доказів, колегія суддів вважає достовірно встановленим, те що договори позики та іпотеки укладені у відповідності до вимог чинного законодавства. Під час укладання договорів сторони діяли добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочину, що підтвердили своїми підписами.

Апелянт в скарзі вказує, що ОСОБА_9 є її колишнім чоловіком, увійшов до неї в довіру та під впливом обману запевнив її укласти з відповідачем оскаржувані договори та отримав, безпосередньо 10 000 доларів США на свої власні потреби, саме у відповідача ОСОБА_7

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами запису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Дані обставини також відображені у роз'ясненнях Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 27 постанови від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", де зазначено, що виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Однак, позивачем, відповідно до ст. 60 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження того, що дані правочини були укладені під впливом обману, не здобуто їх і судом під час розгляду справи.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, вимога позивачки про визнання недійсними договорів позики та іпотеки укладених між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 не ґрунтується на вимогах закону, а тому не підлягає до задоволення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору всебічно і повно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінив докази та дав їм належну правову оцінку, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, правильно визначив норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняв обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсними правочинів та стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :