Справа №487/955/17 06.12.2017 06.12.2017 06.12.2017
Справа № 487/955/17 Суддя першої інстанції - Біцюк А.В.
Провадження №22-ц/784/2526/17 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2 її представника - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Заводського відділу державної виконавчої служби місто Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (надалі - Заводський відділ ДВС) про зняття арешту з майна, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Заводського відділу ДВС, в якому просила зняти арешт на все майно, накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н від 2 лютого 2011 року, від 13 березня 2012 року, винесеними старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС Чепуріною А.О. та на підставі постанови б/н від 14 червня 2013 року, винесеної державним виконавцем Заводського відділу ДВС Годун Г. М.

Позивачка зазначала, що у Заводському відділі ДВС у період з 1 лютого 2011 року по 29 грудня 2013 року перебував на виконанні виконавчий лист №2-п-1600, виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва 16 березня 2010 року про стягнення з неї та з ОСОБА_7 солідарно на користь МФ ВАТ КБ «Хрещатик» кредитної заборгованості у розмірі 129 249,70 грн. та судових витрат.

2 лютого 2011 року державним виконавцем Заводського відділу ДВС було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №24102176 з накладенням арешту на все майно боржника, яке 24 травня 2011 року на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» завершено. Також, 13 березня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження № №31598075. Вказане провадження 29 листопада 2012 року на підставі п.5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» завершено.

Посилаючись на те, що державним виконавцем при завершенні виконавчих проваджень не були виконані вимоги статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», а саме не знято арешт, накладений на її майно та на відсутність на теперішній час у Заводському відділі ДВС на примусовому виконанні виконавчих проваджень відносно неї, позивачка просила про задоволення позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування фактичних обставин справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В запереченнях на апеляційну скаргу, представник Заводського відділу ДВС просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що постановою старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС Чепуріною А.О., 2 лютого 2011 року було відкрито виконавче провадження №24102176 з виконання виконавчого листа №2-п-1600, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 16 березня 2010 року про стягнення солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на користь МФ ВАТ КБ «Хрещатик» заборгованості за кредитним договором №159-2007 від 2 жовтня 2007 року в сумі 129 249,70 грн., судового збору 1 292,50 грн., інформаційного збору 30,00 грн., а всього 1322,50 грн.

Зазначеною постановою було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 та заборонено здійснювати його відчуження (а.с.6).

24 травня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.8-9).

В подальшому, 13 березня 2012 року також було відкрито виконавче провадження №31598075 з виконання вказаного вище виконавчого листа та накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 та оголошено заборону на його відчуження, про що свідчить постанова старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС (а.с.7).

Крім того, 14 червня 2013 року також державним виконавцем Годун Г.М. було накладено арешт на майно ОСОБА_2 та оголошено його відчуження в рамках виконавчого провадження №31598075 (а.с.7).

Постановою від 29 грудня 2013 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.10-12).

З листа Заводського відділу ДВС від 12 вересня 2016 року за №24712/01.02-38/6 вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень на примусовому виконанні в Заводському відділу ДВС відсутні виконавчі провадження відносно ОСОБА_2 (а.с.13).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон), в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 5 ст. 47 Закону передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 47 Закону в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника);

Згідно ч. 2 ст. 50 Закону у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу.

Крім того, у роз'ясненнях, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» №5 від 3 червня 2016 року зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізовано. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

За положеннями статті 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Сторони в цивільному процесі - це особи, правовий спір яких вирішується в суді, які мають юридичну заінтересованість у результатах справи.

Матеріально-правова заінтересованість позивача виражається в прагненні отримати те благо, яке принесе йому судове рішення (набуття суб'єктивного, припинення правовідносин тощо). Матеріально-правова заінтересованість відповідача виражається в бажанні отримати судове рішення про відсутність у нього будь-яких зобов'язань перед позивачем (зобов'язання передати речі, здійснити дію, не пов'язану з передачею майна тощо).

За положеннями ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача

Отже, виходячи зі змісту статей 11 та 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленою в Постанові № 6-204цс14 від 21 січня 2015 року.

Отже, виходячи з обставин справи, а також те, що у Заводського відділу ДВС відсутня матеріально-правова заінтересованість, оскільки арешт на майно, що належить позивачки було накладено в інтересах МФ ВАТ КБ «Хрещатик», а тому саме Банк є належним відповідачем в даній справі.

Як слідує з матеріалів справи позивачка та її представник клопотання про заміну належного відповідача не заявляли.

Суд першої інстанції був позбавлений можливості вирішити питання щодо заміни неналежного відповідача відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, в силу повноважень, визначених розділом У ЦПК України, не має процесуальної можливості усунути зазначені вище недоліки.

Оскільки, даний спір не може бути вирішено без участі МФ ВАТ КБ «Хрещатик», як сторони у даній справі, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова