Провадження № 22-ц/780/1151/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 52 01.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

1 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

у с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 34 541,00 грн. з одночасним допущенням до негайного виконання ухваленого рішення в частині стягнення заробітної плати.

На обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що 14 грудня 2015 року на підставі наказу № 2962-к її було звільнено з посади головного юрисконсульта відділу примусового стягнення управління проблемних активів роздрібного безбалансового відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк» у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року ОСОБА_2 поновлено на посаді головного юрисконсульта, стягнуто з банку на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобов'язано відшкодувати моральну шкоду, а також допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 7 липня 2016 року указане рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного юрисконсульта ПАТ «Промінвестбанк» змінено, зазначено про її поновлення на посаді головного юрисконсульта відділу примусового стягнення управління проблемних активів роздрібного безбалансового відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк». В решті рішення залишено без змін.

Разом з тим, рішення суду про негайне поновлення на роботі виконано відповідачем лише 29 вересня 2016 року, а тому середній заробіток позивача за цей період підлягає до стягнення в порядку ст. 236 КЗпП України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Промінвестбанк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 41 187,09 грн. за період з 11 березня 2016 року по 28 вересня 2016 року включно. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В частині позовних вимог про негайне виконання рішення суду відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити через їх безпідставність.

В судовому засіданні представник апелянта підтримала апеляційну скаргу та письмові пояснення, просила суд оглянути наказ №150-к банку від 09.02.2017 року про виконання рішення суду першої інстанції, оскільки кошти ОСОБА_2 виплачено 09.02.2017 року, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження в справі для уникнення подвійного стягнення присуджених виплат.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2015 року на підставі наказу № 2962-к ОСОБА_2 було звільнено з посади головного юрисконсульта відділу примусового стягнення управління проблемних активів роздрібного безбалансового відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк» у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року ОСОБА_2 поновлено на посаді головного юрисконсульта ПАТ «Промінвестбанк», стягнуто з банку на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17 482,29 грн. та зобов'язано відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 підлягало негайному виконанню.

Судом встановлено, що у день проголошення рішення відповідач був обізнаний з його змістом, а позивач отримала виконавчий лист № 357/727/16-ц про поновлення на роботі, який 11 березня 2016 року надіслала до виконання ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києві.

Крім того, позивач надіслала голові правління ПАТ «Промінвестбанк» заяву з копією рішення суду від 10 березня 2016 року, яку було отримано 15 березня 2016 року, з проханням повідомити її про дату і час ознайомлення з наказом про поновлення на роботі, проте листом від 13 квітня 2016 року № 729-08/09 голова правління фактично відмовив у вчинені таких дій, пославшись на те , що банк скористався своїм правом на апеляційне оскарження рішення суду.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 7 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного юрисконсульта ПАТ «Промінвестбанк» змінено, зазначено про її поновлення на посаді головного юрисконсульта відділу примусового стягнення управління проблемних активів роздрібного безбалансового відділення № 46 ПАТ «Промінвестбанк». В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Промінвестбанк» на вищевказані рішення судів та зупинено їх виконання в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 17 482,29 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. до закінчення касаційного провадження.

Також судом встановлено, що після вимоги державного виконавця від 1 вересня 2016 року № 1528/8 відповідач видав наказ від 29 вересня 2016 року № 1924-к, яким поновив позивач на раніше займаній посаді з посадовим окладом 5 200,00 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі сталася з вини відповідача, тому на підставі ст. 236 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати останній зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добровільно здійснювати свої права та обов'язки, встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (ст. 68 Конституції України, ст. ст. 11, 14 ЦК України, ст. ст. 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення у судовому засіданні.

Обов'язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч. 5 ст. 124 Конституції України).

Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом ст. 14, 367 ЦПК України, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися та коли саме за ним відкрито виконавче провадження.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

За змістом норм ст. 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції наведене врахував і встановивши, що після ухвалення судом 10 березня 2016 року рішення про поновлення ОСОБА_2 на роботі, відповідач видав наказ про її поновлення на роботі лише 29 вересня 2016 року, дійшов обґрунтованого висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні ст. 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою. При цьому, позивач скористалася своїм правом, вчинивши усі необхідні дії для отримання виконавчого листа та виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Розмір середньоденного заробітку позивача (296,31 грн.) встановлено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року, яке у цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 7 липня 2016 року у попередній справі, з урахуванням якого суд першої інстанції (у справі, що переглядається) обрахував середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (139 робочих днів х 296,31 грн. = 41 187,09 грн.).

Водночас правильність розрахунків відповідачем не оспорюється, а тому не вбачається підстав для їх повторного наведення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів вважає, що докази та обставини, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі є аналогічними запереченням, які були поданні в суді першої інстанції, вони були предметом дослідження судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Клопотання представника банку про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження в справі з тих підстав що оскаржуване рішення суду виконано, грошові кошти виплачено, не підлягає задоволенню, оскільки грошові кошти виплачено позивачу після ухвалення судом першої інстанції рішення, і наказ № 150-к від 09.02.2017 року банком прийнято після ухвалення судом рішення та на його виконання.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.О. Фінагєєв

М.А. Яворський