АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3072/17 Головуючий 1 інст. Ольховський Є.Б.
Справа № 642/474/13-ц
Категорія: відшкодування Доповідач - Котелевець А.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Кругової С.С., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом прокурора Ленінського району м. Харкова в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди у звязку з дорожньо-транспортною пригодою за заявою ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документа до виконання за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року,

у с т а н о в и л а:

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2013 року позов прокурора задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28 737 грн. 00 коп. на відшкодування майнової шкоди та 710 грн. 50 коп. витрат на проведення автотоварознавчої експертизи, а на користь держави 287 грн. 37 коп. судового збору.

Вказане рішення виконано в примусовому порядку.

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із заявою про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документа до виконання, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати постанову державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі Ленінський ВДВС Харківського МУЮ) ОСОБА_3 від 25 грудня 2015 року про закінчення виконавчого провадження, дії та бездіяльність державного виконавця незаконними;

- поновити строк для предявлення до виконання виконавчого листа № 642/474/13-ц, виданого 11 серпня 2015 року Ленінським районним судом м. Харкова, по примусовому виконанню рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2013 року, та визнати поважними причини невиконання вказаного виконавчого листа;

- покласти обовязок по відшкодуванню шкоди шляхом придбання іншого автомобіля за ринковою вартістю в межах суми в розмірі 4 500 доларів США 00 центів на батька винної особи ОСОБА_4;

- стягнути моральну шкоду в подвійному розмірі, а саме - 160 000 грн. 00 коп. з урахуванням поданого відповідачем зустрічного позову про стягнення моральної шкоди в розмірі 80 000 грн. 00 коп.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що у Ленінському ВДВС Харківського МУЮ з серпня 2013 року на виконанні знаходився виконавчий лист № 642/474/13-ц, виданий 11 серпня 2015 року Ленінським районним судом м. Харкова, по примусовому виконанню рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2013 року, про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 28 737 грн. 00 коп. на відшкодування майнової шкоди та 710 грн. 50 коп. витрат на проведення автотоварознавчої експертизи.

Фактично вказане рішення виконання в грудні 2015 року.

Посилаючись на підстави, передбачені статтями 1192, 1208 ЦК України, просив задовольнити заяву та відшкодувати шкоду з урахуванням курсу долару США станом на момент виконання рішення суду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26 січня 2017 року до участі у справі залучено Ленінський ВДВС Харківського МУЮ.

Боржник в особі свого представника ОСОБА_5 та державний виконавець Ленінського ВДВС Харківського МУЮ ОСОБА_3 заяву не визнали, посилаючись на виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2015 року в повному обсязі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документа до виконання відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову ухвалу про задоволення заяви щодо поновлення строку для предявлення виконавчого документа до виконання. Зокрема зазначає, що боржник ухилявся від добровільного виконання рішення суду, оскільки звертався до суду з заявами про скасування заходів забезпечення позову та розстрочку виконання рішення суду; його звернення з приводу тривалого невиконання рішення суду до керівництва Ленінського ВДВС Харківського МУЮ залишились без розгляду; ухвала від 09 червня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про скасування арешту на майно залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2016 року; справа розглянута за участю представника боржника та за відсутності його представника прокурора, який в силу закону зобовязаний захищати його інтереси як безпорадного потерпілого.

Інші учасники виконавчого провадження ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надали.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2013 року виконано в повному обсязі, тому відсутні підстави для поновлення строку на предявлення виконавчого документу до примусового виконання та заміни боржника.

Оскільки батько боржника ОСОБА_4 не є учасником виконавчого провадження, суд першої інстанції вважав, що підстави для стягнення моральної шкоди в рамках цієї справи відсутні, а ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до належного суду з відповідною позовною заявою з дотриманням правил підсудності.

Однак погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи; порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

За статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що 25 березня 2007 року о 06 год. 00 хв. на перехресті вулиць Полтавський шлях та Красноармійській в м. Харкові, ОСОБА_2, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, не впорався з керуванням транспортного засобу автомобілю «Опель-Вектра», державний номерний номер НОМЕР_1, та допустив зіткнення з трьома автомобілями, в тому числі з автомобілем «Форд-транзит», державний номерний знак НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. У звязку з ДТП автомобіль ОСОБА_1 отримав механічне пошкодження.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 липня 2011 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених частиною 1 статті 135, частиною 1 статті 286 КК України, а кримінальна справа стосовно останнього закрита провадженням у звязку зі сплином строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2013 року позов прокурора задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28 737 грн. 00 коп. на відшкодування майнової шкоди та 710 грн. 50 коп. витрат на проведення автотоварознавчої експертизи, а на користь держави 287 грн. 37 коп. судового збору.

Рішення предявлено до примусового виконання Ленінським ВДВС Харківського МУЮ.

Оскільки борг сплачено боржником в повному обсязі 22 грудня 2015 року, постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського МУЮ ОСОБА_3 від 25 грудня 2015 року виконавче провадження закінчено (а. с. 6-12, 28).

Звертаючись у суд із заявою про поновлення строку для предявлення виконавчого документа до виконання, заявник посилався на підстави, передбачені статями 1192 та 1208 ЦК України.

За правилами статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно зі статтею 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду.

За заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, підлягає відповідно збільшенню на підставі рішення суду.

При цьому, частина 1 та частина 2 вказаної статті передбачають різні підстави, які суд першої інстанції не уточнив.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 303 ЦПК України та розяснень, що містяться в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен зясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимим доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 уточнив вимоги та пояснив, що заява подана з підстав, передбачених частиною першою статті 1208 ЦК України.

Отже, ОСОБА_1, посилаючись на вимоги частини 1 статті 1208 ЦК України, звернувся у суд із заявою про стягнення збитків, завданих інфляційним знеціненням грошей у звязку з невиконанням боржником судового рішення, яким на його користь з ОСОБА_2 стягнута майнова шкода.

Відшкодування заподіяної майнової шкоди є грошовим зобовязанням.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, яка відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Однак вимоги про покладення на боржника ОСОБА_2 відповідальності за порушення грошового зобовязання, зокрема за невиконання судового рішення, на підставі статті 625 ЦК України ОСОБА_1 не заявлялись.

З огляду на це, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документа до виконання.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржник тривалий час ухилявся від добровільного виконання рішення суду, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 2 п. 2, 314 ч. 1 п. 6, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого документа до виконання відмовити.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді С.С.Кругова

ОСОБА_6