Справа №705/4649/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області, в складі:

головуючого судді Коваля А.Б.

з участю: секретаря судового засідання Обуховської Н.В.

відповідачів ОСОБА_1

ОСОБА_2

представника Служби у справах дітей ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Уманської міської ради Черкаської області, про виселення,

В С Т А Н О В И В:

24.07.2014 р. ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа: Служба у справах дітей Уманської міської ради Черкаської області, про примусове виселення з квартири № 55, розташованої по вулиці І.Гонти, 40, в м. Умань Черкаської області.

Позивач зазначає, що 07.04.2008 р. між ним та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CSU0GA00000109 за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 24 800 доларів США строком до 07.04.2028 р. Відповідач в свою чергу зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строк та в порядку, встановленими кредитним договором.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки № CSU0GA00000109, п. 33.3 даного договору відповідачем було надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 60,10 кв.м., житловою площею 35,90 кв.м., що розташована АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування.

Рішенням Уманського міськрайонного суду від 14.05.2012 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки на вище вказану квартиру для погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком та застосовано спосіб реалізації квартири шляхом її продажу.

Оскільки відповідачі добровільно не звільняють житлове приміщення, позивач був вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені банком позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні не визнала пред?явлених позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні, зазначила, що кредитні кошти вона сплачує регулярно хоч і в меншому розмірі, термін дії кредитного договору не закінчився, а тому у неї ще є час погасити кредит. На цей час Договір іпотеки є дійсним, ніким не оспорений та не скасований, тому іпотекодавці мають законне право на підставі вказаних у договорі умовах володіти та користуватися своїм майном: квартирою, на період дії цього договору, а банк не має права порушувати питання про примусове виселення відповідачів зі спірного будинковолодіння. Будь-якого іншого житла відповідачі не мають.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що на час укладення кредитного договору та договору іпотеки вона проживала зі своєю матірю ОСОБА_1, в послідуючому у неї 17.04.2009 р. народився син ОСОБА_4, який був зареєстрований за адресою її проживання, тобто в квартирі матері АДРЕСА_2. Строк дії кредитного договору ще не закінчився, тому у матері є можливість погасити кредит. Будь-якого іншого житла вони з малолітнім сином не мають.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд встановив такі обставини справи і дійшов таких висновків.

07.04.2008 р. між ПАТ КБ «Приват Банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CSU0GA00000109 за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 24 800 доларів США строком до 07.04.2028 р. Відповідач в свою чергу зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строк та в порядку, встановленими кредитним договором.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки № CSU0GA00000109, п. 33.3 даного договору відповідачем було надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 60,10 кв.м., житловою площею 35,90 кв.м., що розташована АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування.

Рішенням Уманського міськрайонного суду від 14.05.2012 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки на вище вказану квартиру для погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком та застосовано спосіб реалізації квартири шляхом її продажу.

На підставі Договору дарування квартири від 24.06.1994 р. зареєстрованого в реєстрі за № 3-2125 квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1.

Згідно довідки № 895 від 22.02.2017 р. Уманського КП РЕУ № 3 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, прописана та проживає ІНФОРМАЦІЯ_3, склад осіб, зареєстрованих за вказаною адресою: дочка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5

Як вбачається з тексту договору іпотеки № CSU0GA00000109 та мотивувальної частини ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.05.2015 в цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приват Банк», грошові кошти, отримані позичальником ОСОБА_1 за Кредитним договором № CSU0GA00000109 від 07.04.2008, не були витрачені на придбання предмета іпотеки, оскільки в якості забезпечення повернення позичальником кредитних коштів було майно, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири від 24.06.1994 р., за реєстровим № 3-2125.

За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст.1 закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим законом.

Згідно з ч. 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст.40 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

На підставі зазначених вище правових норм Верховний Суд України в постанові від 30.09.2015 по справі №6-1892цс15 зробив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі норм Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК УРСР. У разі встановлення судом, що в іпотеку передано житлове приміщення, яке не було придбане за рахунок отриманих кредитних коштів, висновок про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із такого житла без надання їм іншого постійного житла є помилковим.

Крім того, відповідач по справі ОСОБА_4 є неповнолітнім, а тому немає цивільної дієздатності.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також статті 15, 16 ЦК України містять норми про те, що особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» задоволенню не підлягають повністю, оскільки для виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення відсутні правові підстави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, ст. 109 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Уманської міської ради Черкаської області, про виселення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А. Б. Коваль