Справа № 456/4132/15 Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І.М.
Провадження № 22-ц/783/166/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Ванівського О.М., Мікуш Ю.Р.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором -,

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся з позовом про солідарне стягнення на його користь з відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором № LVE3AK12610361 від 22 січня 2009 року в розмірі 267 939,98 грн. та судових витрат по справі.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 22 січня 2009 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 укладений кредитний договір № LVE3AK12610361. Згідно умов договору банк зобовязався надати ОСОБА_3 кредит в розмірі 47 834,87 грн. на термін до 21 січня 2014 року, а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, ОСОБА_3 повинна надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно кредитного договору. Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку порушення зобовязань за цим договором ОСОБА_3 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми, не погашеної в строк заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі та видав ОСОБА_3 кредит у розмірі 61 472,37 грн. В порушення умов кредитного договору ОСОБА_3 свої зобовязання не виконала: не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановлених договором порядку та строки. У звязку із порушенням зобовязань, заборгованість ОСОБА_3 станом на 24 червня 2015 року становить 267 939,98 грн. (55 072,43 грн. - заборгованість за кредитом; 2 286,29 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 197 584,12 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; 250 грн. - штраф (фіксована частина), 12 747,14 грн. - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобовязань за договором № LVE3AK12610361 між ІІАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки. Згідно з п. 6 договору поруки поручитель зобовязаний виконати зобовязання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом пяти календарних днів з моменту її отримання. Відповідно до умов договору поруки (п. 5) позивачем направлено на адресу відповідачів письмову вимогу про виконання зобовязань за договором № LVE3AK12610361, яка залишена без реагування. Просить позов задовольнити.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення оскаржив позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження письмових доказів та дійсних обставин справи, що мають значення для справи. Зазначає, що відповідно до п.14.11 договору сторони встановили строк позовної давності тривалістю у 5 років за вимогами про стягнення кредиту, винагороди, процентів за користування кредитом, неустойки. Вважає, що строк позовної давності спливає 19 жовтня 2015 року. Стверджує, що позивач звернувся до суду 21 вересня 2015 року, отже - до спливу позовної давності. Строк дії договору встановлено до 21 січня 2014 року. Відтак, строк предявлення вимог до поручителя спливає 21 січня 2019 року. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Згідно зі ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 22 січня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали кредитно-заставний договір № LVE3AK12610361.

Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 47 834,87 грн. на термін до 21 січня 2014 pоку. ОСОБА_3 зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і порядку, встановлені кредитним договором.

За умовами договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати (з 10 по 15 число) ОСОБА_3 повинна надавати банку грошові кошті (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом (заборгованість за кредитом, відсотки, комісія та інші витрата згідно кредитного договору).

Договором передбачено, що у випадку порушення зобовязань ОСОБА_3 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми, не погашеної в строк заборгованості за кредитом, пеню та штраф. Сторони договору встановили строк позовної давності тривалістю пять років за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки (п.14.11).

В забезпечення виконання зобовязань позичальника за договором LVE3AK12610361 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки. Відповідно до п.12 договору порука за цим договором припиняється після закінчення пяти років з дня повернення кредиту за кредитним договором.

Договірпоруки, укладений між позивачем та ОСОБА_4, є чинними, не оспорювався і не визнаний недійсним.

Банк свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі та видав кошти у розмірі 61 472,37 грн.

Позичальник не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, чим порушили свої зобовязання.

23 червня 2009 року банк звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави за вказаним вище кредитно-заставним договором в рахунок погашення заборгованості в розмірі 54 079,77 грн., яка виникла на той час. Вимог до поручителя не предявлено.

Рішенням цього суду від 19 жовтня 2011 року позов задоволено. Ухвалено передати позивачеві в заклад шляхом вилучення у відповідача заставлене майно - автомобіль ВАЗ-21114 2008 року випуску. В рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором від 22 січня 2009 року станом на 30 квітня 2009 року в розмірі 54 079,72 грн. звернуто стягнення на заставний автомобіль шляхом надання позивачу права укласти договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_3 з іншою особою.

На виконання зазначеного судового рішення автомобіль продано. Одержані від продажу автомобіля кошти зараховано в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором у травні 2015 року

Після зарахування одержаних від продажу автомобіля коштів заборгованість не була ліквідована в повному обємі.

Згідно з ч.4 ст.591 ЦК України та ст.24 Закону України «Про заставу» якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника відповідно до ст.112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нарахована позивачем на 24 червня 2015 року заборгованість позичальника становить 267 939,98 грн. (55 072,43 грн. - заборгованість за кредитом, 2 286,29 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 197 584,12 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 250 грн. - штраф (фіксована частина), 12 747,14 грн. - штраф (процентна складова).

2 вересня 2015 року позивач звернувся до відповідачів з вимогою у пятиденний строк з часу отримання повідомлення погасити прострочену заборгованість, а у випадку невиконання цього, - здійснити повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій у звязку із заборгованістю по кредиту. Звернення банку залишено відповідачами без реагування. 23 вересня 2015 року до суду подано даний позов.

Зобовязання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Цивільний кодекс України, у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Розкриваючи зміст свободи договору у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання щодо укладення договору, вибору контрагентів та погодження умов договору.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, що означає, що вчинений правочин вважається правомірним (таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обовязки), доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (постанова Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-231 гс 15).

Згідно зі ст.ст. 526, 629 зазначеного Кодексу зобовязання має виконуватись належним чином. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Відповідно до ст.ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредити і сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

За змістом положень ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Порука - це строкове зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 252 цього Кодексу). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України). Під виконанням сторонами зобовязання належить розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобовязання, передбаченого договором. Отже, основне зобовязання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору.

Встановлено, що позичальник (а відтак і поручитель) взяла на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 21 січня 2014 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) по 1436,69 грн.

З п.17.1.10 кредитно-заставного договору вбачається, що позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця з 10 до 15 числа (включно) кожного календарного місяця. Відповідно до пунктів 5 та 6 договору поруки у випадку невиконання боржником будь-якого зобовязання, передбаченого п.1 цього договоору кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобовязань за кредитним договором. Поручитель зобовязаний виконати зобовязання, зазначені у письмовій вимозі кредитора на протязі пяти календарних днів з моменту отриманн вимоги.

Після пяти днів з часу звернення кредитора з вимогою відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування строку для предявлення вимог до поручителя.

У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Відтак, згідно із ч.4 ст. 559 ЦК України застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Є встановленим, що кредитор звернувся з вимогою до поручителя 2 вересня 2015 року, а з позовом до суду - 23 вересня 2015 року. Тобто, кредитор предявив вимогу до поручителя протягом строку дії поруки.

Суд першої інстанції відмовив у позові щодо обох відповідачів за пропуском позовної давності, хоч зазначив, що зобовязання поручителя є припиненими.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Суд першої інстанції на вказані положення закону уваги не звернув.

Колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для відмови в позові за пропуском строку позовної давності відсутні, оскільки такий строк позивачем не пропущений.

Тому з висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та прийшла до висновку про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

При вирішенні спору колегія суддів виходить з того, що позичальник за кредитно-заставним договором належним чином не виконала взяті на себе зобовязання з повернення кредитних коштів, у результаті чого утворилася заборгованість, яка не погашена через звернення стягнення на предмет застави. Заборгованість по кредиту становить 55 072,43 грн. Умовами кредитно-заставного договору передбачено нарахування процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у випадку порушення зобовязань.

Узвязку з порушенням зобовязань позичальником, банк має право на отримання штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порядку й строків погашення кредиту, суперечить ч.1 ст. 61 Конституції України.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника передбачених законом невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно- правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст. 549 цього Кодексу). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитно-заставного договору (п.п.14.2-14.6) передбачено застосування пені за несвоєчасне виконання кредитних зобовязань та штрафу за аналогічне порушення, - як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору.

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно- правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таку позицію висловив Верховний Суд України за результатами розгляду в порядку ст. 355 ЦПК України справи №6-2003цс15, яка відповідно до ст. 360-7 цього Кодексу має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Підстави для відступу від цієї правової позиції відсутні.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує суму збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За положеннями указаної норми суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема занадто високий її розмір порівняно зі збитками споживача, ступінь виконання зобовязання, що заслуговують на увагу; тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність із розміром основного зобовязання.

Положеннями ст. 616 ЦК України передбачено право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст. 10 ЦПК України про обовязок суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, якщо він значно перевищує розмір збитків.

При наявності основної заборгованості в сумі 55 072,43 грн. нараховано пеню 197 584,12 грн., що значно перевищує розмір основної заборгованості, суперечить засадам розумності та справедливості. Тому колегія суддів вважає, що суму пені, яка підлягає стягненню, належить зменшити до розміру основної заборгованості - 55 072,43 грн.

Колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки у звязку з порушенням боржником зобовязань та відмову у позові в частині стягнення штрафів.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів належить стягнути судові витрати у розмірі по 1 772,42 грн. з кожного.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2) в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № LVE3AK12610361 від 22 січня 2009 року в розмірі 112 431,15 грн. (сто дванадцять тисяч чотириста тридцять одна грн. 15 коп.), яка складається з: 55 072,43 грн. - заборгованість за кредитом; 2 286,29 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 55 072,43 грн. - пеня.

Стягнути в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2) судовий збір по 1 772,42 грн. (одній тисячі сімсот сімдесят дві грн. 42 коп.) з кожного.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді