Справа № 645/2888/16-ц
Провадження № 2/645/192/17
21 лютого 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - Горпинич О.В.,
за участю секретаря судового засідання - Денісенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей по Немишлянському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -
Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, яким просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 01 вересня 2016 року по 01 грудня 2016 року, а також в період з 01 червня 2017 року до 01 жовтня 2017 року до Російської Федерації та м. Сухумі Республіки Абхазія, де мешкають її родичі та мати, для відпочинку, без дозволу батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також просила дозволити їй без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, оформити документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до Російської Федерації та м. Сухумі Республіки Абхазія на період з01 вересня 2016 року по 01 грудня 2016 року та 01 червня 2017 року по 01 жовтня 2017 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі і від спільного життя вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею. У 2016 та 2017 роках вона має намір, виключно в інтересах дитини, з метою її оздоровлення, фізичного розвитку, відвідання родичів та розширення кругозору здійснити поїздки до зазначених країн, але відповідач відмовляється надати згоду на виїзд дитини за кордон, чим порушує її права. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.
Позивачка в судовому засіданні від 18 січня 2017 року позов підтримала та пояснила про обставини викладені вище, в судове засідання призначене на 21.02.2017 року не з'явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце розгляду справи, був повідомлений належним чином через оголошення у газеті «Слобідський край» від 16.02.2017 року № 13, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову та заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав.
Представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
У зв'язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Враховуючи умови ст. 224 ЦПК України, судом, за згодою позивача, розглянуто справу в заочному порядку.
Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, а також оцінивши докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Судовим розглядом встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 09 жовтня 2009 року, актовий запис № 343 (свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1).
Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2, виданого 07 грудня 2004 року Краснопавлівською селищною радою Лозівського району Харківської області, батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, вказано ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Як вбачається із довідки № 20 від 01.03.2016 року, виданої Комунальним Закладом «Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 61 Харківської міської ради Харківської області ім. героя Радянського союзу І.О. Танкопія», рідний батько учня 5-Б класу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 станом на 01.03.2016 року не брав участі у батьківських зборах та не відвідував навчальний заклад.
Із довідки № 1063-15 В-1/23-30 від 22.06.2016 року, виданої Фрунзенським відділом ДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області повідомлялось, що ОСОБА_1, яка мешкає: АДРЕСА_1 дійсно не отримувала аліменти за період з 01.02.2011 року по 31.05.2016 року з боржника ОСОБА_2 відповідно до рішення № 2-906/11 від 03.11.2011 року Фрунзенського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 25.01.2011 року до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини.
Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, а ч. 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виходячи з цього сторони, як батьки дитини, повинні спільно вирішувати питання про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини.
Позивачка має намір оздоровити дитину та розширити її світогляд шляхом відвідування близьких родичів, що проживають у м. Сухумі республіки Абхазія та Російській Федерації. При цьому позивачкою визначений період перебування дитини за кордоном, а саме: з 01 вересня 2016 року до 01 грудня 2016 року, а також з 01 червня 2017 року по 01 жовтня 2017 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників у їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).
У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.
Згідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.
Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п.п. 21-23 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року із відповідними змінами, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-ти річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. У випадку виїзду у супроводі одного з батьків або осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, може здійснюватися за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон або за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-ти річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.
Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.
З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача в усній формі з приводу надання ним дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на відпочинок. Також позивачка пояснювала, що йому відомо про наміри позивача тимчасово виїхати з дитиною за межі України, але до теперішнього часу такого дозволу на виїзд дитини відповідач досі не надав.
Відповідно до посилань позивача у добровільному порядку відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон. Із матеріалів справи можливо зробити висновок, що відповідач необґрунтовано обмежує права позивача на виховання дитини та обмежує її можливості як матері дитини, надавати дитині найкраще в житті.
Пунктом 1 статті 3 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктом 1 статті 18 Конвенції ООН встановлено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
На підставі встановлених судом обставин слід дійти висновку, що тимчасові поїздки позивачки та її малолітньої дитини за кордон є однією з форм піклування за здоров'ям дитини, її фізичним, духовним та моральним розвитком, а бездіяльність відповідача у формі ненадання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері, обмежує право дитини на повноцінний розвиток, не відповідає її інтересам, а тому не може бути перешкодою для тимчасових поїздок дитини до м. Сухумі Республіки Абхазія та Російської Федерації в період з 01 червня 2017 року до 01 жовтня 2017 року.
Що стосується вимог про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон в період з 01 вересня 2016 року по 01 грудня 2016 року то вони задоволенню не підлягають, оскільки даний проміжок часу вже сплинув.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.
Відповідно до ст.ст. 10, 15, 88, 197, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 141, 150, 154, 155, 157 Сімейного Кодексу України, ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», Закону України «Про охорону дитинства», суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей по Немишлянському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - задовольнити частково.
Надати одноразово дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, в період з 01 червня 2017 року до 01 жовтня 2017 року до Російської Федерації та м. Сухумі Республіки Абхазія, де мешкають її родичі та мати, для відпочинку, без дозволу батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Дозволити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, оформити документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до Російської Федерації та м. Сухумі Республіки Абхазія на період з 01 червня 2017 року по 01 жовтня 2017 року.
В решті позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави, в особі Державної судової адміністрації України, судові витрати з судового збору в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 21 копійка.
Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст.229 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржено іншими особами, шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 233 ЦПК України.
Суддя -