Справа № 461/479/16 Головуючий у 1 інстанції: Котельва К.О.
Провадження № 22-ц/783/283/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючий суддя Шумська Н.Л.

судді Левик Я.А., Шандра М.М.

секретар Бадівська О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 30 275, 25 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 три проценти річних у розмірі 3 943, 71 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржив відповідач. Уважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Скаргу мотивує тим, що Апеляційним судом Львівської області вже було ухвалено рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 24 360, 00 грн., Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист, а тому повторне подання ОСОБА_3 аналогічної заяви з тих самих підстав вважає необґрунтованим та неправомірним. Судом на його думку було порушено ч.2 ст. 205 ЦПК України.

Зазначає, що при ухваленні рішення від 19.07.2016 року Галицьким районним судом неправильно було застосовано норми ст. 625 ЦК України, оскільки правовідносини, які виникли з приводу виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов»язання. Така правова позиція висловлена у постанові ВСУ від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15.

Вказує на те, що між ним та ОСОБА_3, як до ухвалення судового рішення, так і після нього не існувало жодних договірних зобов»язань. Правовідносини, які виникли з часу винесення рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 грошової компенсації за частку в квартирі, на яку за ним було визнано право власності необхідно віднести до деліктних зобов»язань, а на вказані зобовязання норми ст. 625 ЦК України не розповсюджуються. При цьому звертає агу на те, що в рішенні Галицького районного суду м. Львова від 20.02.2014 року у справі №2-2390/11 не визначений термін, коли саме він має перерахувати грошову компенсацію у розмірі 270 410 грн.

Окрім того, до вказаних правовідносин судом не застосовано строки позовної давності про які було заявлено ним під час розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи позов та стягуючи з відповідача на користь позивача 30 275,25 грн. інфляційних витрат та 3% річних, застосувавши ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, що відповідно до ст.309 ЦПК, є безумовними підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції, у супереч вимогам ст.. 212-214 ЦПК, не встановив обставини, що мають значення у справі, не провів належної оцінки доказів та не встановив правовідношення сторін і застосувавши закон, який не поширюється на спірні правовідносини.

Статтею 625 ЦК передбачено відповідальність за порушення грошового зобов»язання.

Зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчиняти на користь другої сторони (кредитора) певну дію (зокрема сплатити кошти), а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов»язку.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, за змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Верховний суд наголошує, що грошові зобовязання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини. Статтею 625 ЦК регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань. Крім того, з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

З огляду на це положення ст. 625 ЦК не застосовуються до спірних відносин, які виникли у порядку спадкування майна після смерті спадкодавця і не були грошовими по своїй природі, а майновими.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановивши підстави для скасування рішення суду, передбачені ч.1ст.309 ЦПК, апеляційний суд скасовує незаконне рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову у позові повністю, оскільки позовні вимоги не ґрунтуються на законі, тому є безпідставними.

Керуючись ст. 303 , п.2 ч.1 ст.307, ч.2 ст. 314, ч.1ст.309, ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення. У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат і 3% річних відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскарженим в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя

Судді: