Справа № 495/2938/16-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

16 лютого 2017 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання незаконним та скасування відповіді Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та зобовязання Білгород-Дністровську міську раду надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до Білгород-Дністровської міської ради та просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибної ділянки) із земель державної (комунальної) власності в межах норм безоплатної приватизації, розташованої на території зазначеної міської ради за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, мікрорайон Тіра в повному обсязі, як таке, що не відповідає вимогам Закону та порушує охоронювані законом інтереси;

- зобовязати Білгород-Дністровську міську раду надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибної ділянки) із земель державної (комунальної) власності в межах норм безоплатної приватизації, розташованої на території зазначеної міської ради за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, мікрорайон Тіра;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Білгород-Дністровської міської ради судові витрати у розмірі 551,21 гривень.

Заявлені вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 16.09.2015 року вона звернулась з заявою до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибної ділянки) із земель державної (комунальної) власності в межах норм безоплатної приватизації, орієнтованою площею 0,10 га розташованої на території зазначеної міської ради за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, мікрорайон Тіра. До заяви ОСОБА_1 додала графічні матеріали бажаного місцезнаходження земельної ділянки. Згодом ОСОБА_1 отримала лист-відповідь № 22/18-30/16467/514 Білгород-Дністровської міської ради від 02.10.2015 року про відмову в задоволенні заяви. З метою досудового врегулювання вказаного спору 24.09.2015 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Білгород-Дністровської міської ради з заявою в якій виклала аналогічні вимоги, проте Білгород-Дністровська міська рада своїм листом-відповіддю від 19.02.2016 року № 22/18-30/17275/27 вдруге відмовила в задоволенні заяви про виділення земельної ділянки посилаючись на те, що запитувана нею земельна ділянка розташована в масиві, який запроектовано для відведення військовослужбовцям, учасникам АТО та їх сімей.

ОСОБА_1 вважає, що вищевказане рішення Білгород-Дністровської міської ради порушує її охоронювані законом права та інтереси як громадянина України. Правові підстави для визнання незаконними та скасування рішення Білгород-Дністровської міської ради полягають в тому, що орган місцевого самоврядування не мав жодних підстав передбачених законом для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибної ділянки) із земель державної (комунальної) власності в межах норм безоплатної приватизації на підставі ст.. 121 Земельного Кодексу України, у порядку встановленому ст.ст. 118, 123 ЗК України.

Позивач та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, вважає її необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки Білгород-Дністровською міською радою жодних рішень стосовно ОСОБА_1 не приймалось, а тому не можливо скасувати неіснуюче рішення. Крім того, представник відповідача зазначає, що позивачкою до заяви не було додано належних графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтованим розміром. Були подані нечіткі фотознімки всього мікрорайону Тіра. До того ж, графічний матеріал необхідно було узгоджувати з Управлінням архітектури та містобудування, щоб бажана земельна ділянка відповідала генеральному плану населеного пункту. Тобто, в даному випадку Білгород-Дністровська міська рада діяла відповідно до норм чинного законодавства, і жодним чином не порушила охоронюваний інтерес громадянина ОСОБА_1 щодо отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки у власність.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши всі представлені сторонами докази та встановивши характер правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 вересня 2015 року позивачка звернулась до Білгород-Дністровської міської ради (далі - відповідач) з заявою на імя Міського голови на отримання адміністративної послуги та просила винести на розгляд сесії міської ради питання стосовно надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку в розмірі 0,10 га за адресою: мікрорайон Тіра, до якої позивачкою було додано 5 аркушів документів.

02 жовтня 2015 року відповідач надіслав на адресу позивачки відповідь (№ 22/18-30/16467) на її звернення яким повідомив, що спеціалістом управління комунальної власності міської ради, в присутності ОСОБА_1, було встановлено місце розташування земельної ділянки, яку вона бажає безоплатно приватизувати за рахунок земель комунальної власності територіальної громади м. Білгород-Дністровського, на місцевості. На сесії міської ради, яка відбулася 17.09.2015 року, дана земельна ділянка була відведена одному із воїнів АТО. Також, відповідачем було вказано про наявність права у позивачки звернутися з заявою щодо безоплатної приватизації іншої земельної ділянки в межах міста у відповідності до чинного законодавства України.

24 вересня 2015 року позивачка вдруге звернулася до адміністратора ЦНАП з заявою про безоплатне надання земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: м. Білгород-Дністровський, мкр Тіра.

Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» заява - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Згідно ч.1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Таким чином наведеними вище нормами Закону України «Про звернення громадян» передбачений обов'язок, у тому числі органів місцевого самоврядування розглянути заяву громадянина у місячний термін.

Відповідач в особі керуючого справами ОСОБА_4, 15.02.2016 року надіслав на адресу позивачки лист за № 401, яким розяснив їй порядок отримання, обробки та розгляду питання, порушеного в зверненні, а саме, відповідач належним чином проінформував позивачку, що рішення по її питанню приймаються міською радою та про результати такого рішення їй буде додатково повідомлено.

19 лютого 2016 року відповідачем, за підписом першого заступника міського голови, було надано відповідь на звернення позивачки та повідомлено, що вказана нею земельна ділянка розташована на земельному масиві, який було запроектовано до відведення військовослужбовцям, учасникам АТО та їх сімей. На даний час на вказаній території створено вулиці та надано адреси запроектованим земельним ділянкам. Ознайомитись із рішенням про присвоєння адреси, надання назв вулицям та надання дозволів громадянам учасникам АТО на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок позивачка може на офіційному веб-порталі міста Білгород-Дністровський. Узагальнюючи викладене відповідач повідомив, що розглянути питання по суті заяви позивачки немає можливості.

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно з ч.6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_5 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_5 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У відповідності до ч. ч. 1-2, 5, 10-12 ст.. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування» № 280/97, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обовязковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Офіційне тлумачення положень частини першої статті 59 викладено в Рішенні Конституційного Суду № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року: п.4 в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної ОСОБА_5 України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної ОСОБА_5 України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини). Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Враховуючи вищенаведені законодавчі положення суд повністю погоджується з наголошеннями представника відповідача ОСОБА_3 та звертає увагу позивача на те, що лист-відповідь не є нормативним чи ненормативним актом органу місцевого самоврядування в розумінні статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», тому не може бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Щодо іншої заявленої вимоги ОСОБА_1 про зобовязання Білгород-Дністровської міської ради надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.12 ЗК України, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», розпорядження землями територіальної громади, у тому числі передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян, є виключною компетенцією сільських, селищних та міських рад.

Відповідно до положень ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Стаття 46 Закону № 280/97: сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради (ч.1).

Відповідно до ст.. 20 Закону № 280/97: державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень.

Таким чином, не може бути судом задоволена вимога позивачки стосовно зобовязання Білгород-Дністровської міської ради надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки звертаючись до суду з вимогою про зобовязання відповідача видати Акт рішення про надання вказаного дозволу, яке розглядається та приймається на пленарному засіданні сесії, позивачка просить суд застосувати судовий захист шляхом втручання у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, а саме видати рішення без дотримання встановленого порядку його прийняття та без врахування спільної думки депутатів міської ради, адже виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків. Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення. Такі рішення приймаються на підставі звернення зацікавленої особи та за результатами аналізу поданих нею документів.

Статтею 152 ЗК України передбачена можливість захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За розясненням Пленуму Верховного суду України в Постанові № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, ретельно дослідивши матеріали справи, а також керуючись нормами діючих нормативно-правових положень національного законодавства, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Оскільки суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1, то, у відповідності до положень ст.. 88 ЦПК України, не підлягають стягненню з відповідача судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 116, 118, 122, 152 ЗК України, ст..20, 26, 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 3, 88, 11, 60, 208-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання незаконним та скасування відповіді Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та зобовязання Білгород-Дністровську міську раду надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя