МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Пр. № 2/521/1319/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Тищенко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

У вересні 2016р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточненим та доповненим у подальшому до ОСОБА_3, посилаючись на те, що з 24 жовтня 1978 року по 23 липня 1984 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 23 липня 1984 року ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді кооперативної квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі, яка належала померлій на праві власності. Вказував, що ОСОБА_4 з 02 грудня 1967 року була членом ЖБК «Вимпел», і при житті вони разом з померлою повністю виплатили ЖБК «Вимпел» пай за вказану квартиру, але оформити право власності на квартиру не встигли.

Зазначав, що при житті, ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно заповідала їх сину, відповідачу у справі. Стверджував, що оскільки вони разом з дружиною виплатили пай за квартиру, то спірна квартира була їх спільною сумісною власністю, а тому йому належить 1/2 частина. Крім того, вказував, що оскільки він є пенсіонером, тобто непрацездатною особою, то має право на обовязкову частку у спадщині, яку фактично прийняв, так як на день смерті дружини проживав разом з нею в їх квартирі. Інша частина квартири належить відповідачу на праві власності в порядку спадкування за заповітом, який прийняв спадщину, оскільки на день смерті ОСОБА_4 був малолітньою дитиною, проживав разом з батьками та був зареєстрований в спірній квартирі. Інших спадкоємців ні за заповітом, на за законом не має.

Вказував, що державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю документів, що посвідчує право власності померлої на вказану квартиру, а саме довідки про виплату паю.

Посилаючись на те, що він після смерті ОСОБА_4 не має можливості оформити своє право власності на частину спірної квартири, позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі та на обовязкову частку у спадщині.

16 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, уточненим та доповненим у подальшому до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, посилаючись на те, що його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народився він ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 23 липня 1984 року ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді кооперативної квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі, яка належала померлій на праві власності, оскільки остання з 02 грудня 1967 року була членом ЖБК «Вимпел», і при житті повністю виплатила ЖБК «Вимпел» пай за спірну квартиру в розмірі 3787,78 грн.

Зазначав, що ОСОБА_4 при житті оформити право власності на квартиру не встигла але склала заповіт, яким все своє майно заповідала йому, її рідному сину.

Стверджував, що після смерті матері він прийняв спадщину, оскільки на день її смерті йому було 7 років і він проживав разом з батьками та був зареєстрований в спірній квартирі. Інших спадкоємців ні за заповітом, на за законом не має.

Вказував, що державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з пропуском строку на прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що він після смерті матери не має можливості оформити своє право власності на частину спірної квартири, позивач просив суд визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом на 3/4 частини квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином надав до суду заяву, якою підтримав свої зменшені позовні вимоги, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутністю. Просив суд визнати за ним право власності на1/4 частину квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі, оскільки разом з дружиною виплачував частину паю за спірну квартиру, Уточнені зустрічні вимоги визнав та просив суд їх задовольнити, визнати за відповідачем право власності на 3/4 частини квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі. (а.с.99).

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, якою підтримав свої зменшені зустрічні позовні вимоги, просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на 3/4 частини квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі. Також визнав зменшені первісні позовні вимоги, просив їх задовольнити, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі, оскільки батько також виплачував разом з матірю частину паю за спірну квартиру, та просив розглянути справу за його відсутністю (а.с.100).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про власність», вимоги якого після визнання його втратившим силу, були закріпленні в ст.384 ЦК України та розділами 1 та 3 Цивільного кодексу України в редакції 2003року, так як відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, його положення застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, а також регулюються розділом третім главою 84 книги шостої ЦК України. Тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що з 24 жовтня 1978 року по 23 липня 1984 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.8).

Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 1969 року по день смерті проживала та була зареєстрована в квартирі №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі, що підтверджується довідкою про склад сімї та реєстрацію (а.с.28).

02 жовтня 1969 року ОСОБА_4 була прийнята в члени ЖБК «Вимпел» і при житті повністю виплатила ЖБК «Вимпел» пай за спірну квартиру в розмірі 3787,78 грн. Частину паю сплачувала в період проживання з ОСОБА_2 (а.с.28,61).

Разом з нею в квартирі проживав її рідний син ОСОБА_3, та чоловік ОСОБА_2

Відповідно до ст. 145 ЖК України члени сімї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу мають рівне з ним право користування жилим приміщенням.

В судовому засіданні було встановлено, що чоловік померлої ОСОБА_2 в період спільного проживання з ОСОБА_4 виплачував разом в з нею частину паю за спірну квартиру, частина якої належала їм на праві спільної сумісної власності.

При житті ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно заповідала своєму сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується заповітом від 13 травня 1983р. (а.с.60).

23 липня 1984 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.11).

На підставі рішення виконкому Малиновської райради №155 від 15 березня 1985 року на імя ОСОБА_2 був відкритий особовий рахунок на квартиру №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі, що підтверджується розпорядженням №465-кс від 25 березня 1985 року (а.с. 29).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді кооперативної квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі, яка належала померлої на праві власності.

Згідно звіту про незалежну оцінку двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 04 серпня 2016року, ринкова вартість зазначеної квартири складає 336395,38грн.(а.с.13-26).

Статтею 145 ЖК України передбачено, що члени сімї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу мають рівне з ним право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ст.25 КпШС якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 в процесі розгляду справи не заперечував той факт, що при житті, його батьки разом виплачували пай за кооперативну спірну квартиру, але наполягав на тому, що частка батька була менше, чім частка матері, тому що вона до укладення шлюбу з батьком вже сплачувала кошти за пай. Тому за його думкою батько ОСОБА_2 має право на 1/4 частину квартири№97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в процесі судового розгляду погодився з думкою сина і не заперечував проти визнання за ним права власності на 1/4 частину квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі,, яка належала йому на праві спільної сумісної власності з померлою.

Крім того, не заперечував факт того, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті матері, а тому йому належить на праві власності в порядку спадкування 3/4 частини квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі.

Згідно ст.549 ЦК України в редакції 1963 року спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

В порядку ст.549 ЦК України ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті матері, шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, так як на день смерті померлої був малолітньою дитиною та постійно проживала разом з нею у квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі.

Статтею 15 Закону України «Про власність» передбачалося, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд-продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності, і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу.

На даний час Закон України «Про власність» втратив чинність.

Відповідно до п.3 ст. 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Отже, з моменту набрання Законом України «Про власність» чинності ОСОБА_4 фактично стала власником спірної квартири, оскільки вона викупила її, що підтверджується довідкою, але при житті правовстановлюючі документи на неї не оформила.

Відповідно до п.3.9 Статуту член житлово-будівельного кооперативу, що повністю сплатив вартість квартири, набуває право власності на неї (ст.15 Закону України «Про власність»).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що в 1997р. відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом (а.с.).

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 є її рідний син ОСОБА_3, який прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

При зверненні до державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, йому було відмовлено у звязку з пропуском строку для прийняття спадщини (а.с.38, 79).

Відповідно до п. 4.15 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Судом встановлено, що у сторін відсутні документи, перераховані у п.4.15 вказаного Порядку, а саме відсутні правовстановлюючих документів на спадкове майно, яке належало померлій, тому у них немає можливості їх надати нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва про право власності.

Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання.

Суд вважає, що право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно повязане з особою спадкодавця, тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

З цих підстав суд може встановити належність нерухомого спадкового майна спадкодавцю та визнати за спадкоємцем право власності на спадкове майно.

Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст.1299 ЦК України).

Згідно абз. 3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Встановлено, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мінюсті 10 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), яке діяло на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1997 року.

Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі, а за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, а саме на ? частини квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі.

Судовий збір по справі складає 2233,19грн. та 551,20грн., які повністю сплачено сторонами при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 15,16, 384, 1233,1268,1269,1296 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 16, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі, загально площею 46,1 кв.м. житловою площею 31,2 кв.м.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за заповітом на 3/4 частини квартири №97, що розташована по вул. Гайдара,50 в м. Одесі, загально площею 46,1 кв.м. житловою площею 31,2 кв.м.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М.Сегеда