Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/1888/15-ц Головуючий у 1-й інст. Щербак Д. С.
Категорія 27 Доповідач Косигіна Л. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Худякова А.М., Григорусь Н.Й.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 жовтня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 28-569/08-ШД від 11.06.2008 року в сумі 36795 грн., яка утворилася станом на 28.12.2014 року та складається з: 4221 грн. 06 коп. прострочені відсотки за період з 11.06.2008 року по 23.01.2013 року; 3675 грн. прострочена комісія за період з 11.06.2008 року по 31.12.2012 року; 28899 грн. 58 коп. пеня за період з 28.12.2013 року по 28.12.2014 року.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просило його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема, апелянт зазначив, що суд безпідставно посилався на пропуск строку позовної давності, оскільки п. 7.3 кредитного договору передбачено, що він діє до повного виконання зобов'язання, а поручитель відповідає у повному обсязі, що і боржник. Заборгованість за попереднім рішенням повністю сплачена боржниками лише у листопаді 2014 року, а відтак, вважає, що Банк не пропустив строк звернення до суду.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України).

Встановлено, що 11.06.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (на даний час ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 28-569/08-ШД (а.с. 8-10 том 1), за яким позичальник отримав у кредит 7000 грн. на строк до 10.06.2011 року, зі сплатою 0,0001 відсотків річних та щомісячної комісії в розмірі 122 грн. 50 коп. (п. 4.7. Договору). Даним договором передбачено, що позичальник повинен щомісячно з 1 по 10 число здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами в розмірі 194 грн. та нарахованими процентами, відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості (п. 3.3. Договору).

З п. 4.9. цього договору вбачається, що у випадку непогашення, несвоєчасного погашення або погашення не в повному обсязі трьох поспіль щомісячних платежів по погашенню позичкової заборгованості та/або процентів за користування кредитними ресурсами та/або щомісячних комісійних винагород, застосовується процентна ставка 36 % річних та подальше нарахування процентів проводиться за вказаною новою процентною ставкою, починаючи з одинадцятого числа місяця, в якому позичальник не сплатив або несвоєчасно сплатив або сплатив не в повному обсязі третій поспіль вищезазначений платіж.

Відповідно до п. 6.1. кредитного договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів (коштів виданих банком у кредит) та/або сплати процентів, позичальник сплачує пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п. 3.2., 3.3., 3.5., 4.3., 4.4., 4.6., 4.7., 4.8. цього Договору.

Згідно п. 7.3., цей Договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

В цей же день між Банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 28-569/08-ШД-П (а.с. 20 том 1), відповідно до якого відповідачка зобов'язувалася відповідати перед кредитором як солідарний боржник у випадку невиконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором.

З п. 5.1. договору поруки вбачається, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив позовні вимоги до поручителя.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, кредитна заборгованість погашалася відповідачами у липні, серпні, вересні 2008 року. В подальшому вони припинили сплачувати кошти, у зв'язку з чим Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2010 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 28-569/08-ШД в сумі 24472 грн. (а.с. 21-22 том 1), яка утворилася станом на 06.07.2010 року та складалася з:

-боргу по тілу кредиту в сумі 6334 грн. 50 коп.;

-відсотків в сумі 3442 грн. 50 коп.;

-комісії в розмірі 2695 грн.;

-пені в сумі 12000 грн.

З метою виконання даного рішення Банк звернувся з відповідною заявою до ВДВС Бердичівського МРУЮ, яким було відкрите виконавче провадження. В порядку примусового виконання на рахунок позивача перераховувалися кошти в період з вересня 2011 року по січень 2013 року, що підтверджується розрахунком (а.с. 23-26 том 1).

Згідно довідки ВДВС Бердичівського МРУЮ від 23.05.2015 року та постанов державного виконавця, виконавче провадження щодо виконання рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2010 року закінчено 27.11.2014 року, у зв'язку із повною сплатою коштів (а.с. 85, 87, 88 том 1).

Під час апеляційного розгляду представник Банку підтвердив, що відповідачі повністю сплатили 24472 грн., у зв'язку з чим у листопаді 2014 року було закрито виконавче провадження.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-1206цс15.

Зважаючи на викладене, нарахування Банком відсотків, комісії та пені після ухвалення рішення про стягнення всієї суми заборгованості, є правомірним.

28.11.2014 року позивач направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про погашення заборгованості в сумі 7807 грн. 06 коп. (відсотки і комісія), яка виникла станом на 25.11.2014 року. Дану вимогу відповідачі отримали у грудні 2014 року (а.с. 34-36 том 1).

Згідно розрахунку Банку, борг станом на 28.12.2014 року становить 36795 грн., та складається з:

- 4221 грн. 06 коп. прострочені відсотки, нараховані за період з 07.07.2010 року по 23.01.2013 року;

- 3675 грн. прострочена комісія, нарахована період з 07.07.2010 року по 31.12.2012 року;

- 28899 грн. 58 коп. пеня за період з 28.12.2013 року по 28.12.2014 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну - тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України) і спеціальну, зокрема, один рік за вимогами про стягнення неустойки (ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Судом встановлено, що кредитні кошти боржник повинен був повертати рівними частками щомісячно з 1 по 10 число в розмірі 194 грн., в строк до 10.06.2011 року. Проте, у зв'язку із невиконанням умов кредитного договору Банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми заборгованості, змінивши цим строк виконання зобов'язання. Рішенням суду від 05.11.2010 року з відповідачів у солідарному порядку стягнута заборгованість, визначена станом на 06.07.2010 року.

З позовом, що є предметом даного розгляду, Банк звернувся тільки 24.04.2015 року (а.с. 3 том 1), тобто з пропуском трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України та п. 5.1. договору поруки, а також з пропуском річного строку, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України, про застосування якого було заявлено у суді першої інстанції (а.с. 30 том 2).

Є безпідставними доводи апелянта про те, що даний строк переривався, зважаючи на рішення Бердичівського міськрайонного суду від 05.11.2010 року, яке було виконано тільки у листопаді 2014 року, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується представником Банку, що всі платежі в період з вересня 2011 року по листопад 2014 року, були здійснені відповідачами в порядку примусового виконання рішення Бердичівського міськрайонного суду від 05.11.2010 року. Відтак, сплата 24472 грн. за попереднім рішенням не свідчить про визнання відповідачами боргу, що утворився після ухвалення цього рішення. Банком не надано суду доказів (квитанцій, касових ордерів, інших документів), що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заплатили будь-яку суму на погашення заборгованості, яка виникла після 06.07.2010 року, що могло би свідчити про визнання ними боргу.

Крім того, договір поруки, укладений з ОСОБА_2 є припиненим, оскільки Банк протягом трьох років, визначених у п. 5.1. договору поруки, не звернувся до неї з вимогою про сплату заборгованості (ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення, доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді