РІШЕННЯ

Іменем України

22.02.2017 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Школьніковій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору факторингу, -

встановив:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10.09.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «СВЕДБАНК» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «СВЕДБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №1301/0908/88-165 із змінами та доповненнями, які були внесені Договором про внесення змін та доповнень №1 від 25.02.2010 року та Договором про внесення змін та доповнень №2 від 25.02.2010 року. Зобов'язання по Кредитному договору не виконані, зокрема не виконується графік платежів, порушується порядок та строки сплати відсотків. Станом на 08 грудня 2014 року заборгованість відповідачів по тілу кредиту за кредитним договором становить 53674,89 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ України становить 833340,78 грн., по відсоткам 22995,65 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ України становить 357023,79 грн., пеня - 6453,25 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ України становить 100191,29 грн. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між Відкритим акціонерним товариством «СВЕДБАНК» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «СВЕДБАНК», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки від 10.09.2008 року № №1301/0908/88-165-Р-1 із змінами від 02.02.2010 року.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом про захист прав споживача, визнання Кредитного договору №1301/0908/88-165 від 10.09.2008 року та Договору купівлі - продажу прав вимоги від 15.06.2012 року в частині відступлення ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» свого права вимоги до ОСОБА_1 по кредитному договору №1301/0908/88-165 від 10.09.2008 року, Публічному акціонерному товариству «АЛЬФА БАНК» недійсними, визнання недійсним договору застави.

В судових засіданнях представник позивача дав пояснення, аналогічні викладеним в первинній позовній заяві, запереченні на зустрічну позовну заяву, просить задоволити первісний позов, а у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити повністю.

Представник відповідачів ОСОБА_3 в судовому засіданні позов заперечив, подав від імені відповідачів заяви про застосування строків позовної давності, просить відмовити в задоволенні позову оскільки сплив строк на протязі якого Банк мав звернутись з позовом про стягнення заборгованості та задоволити зустрічний позов.

Третя особа в судове засідання не з'явився, пояснень в справі не надавав.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного позову та зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі з огляду на нижченаведене.

Відповідно до ст. 123 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач має право пред'явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об'єднуються в одне провадження з первісним позовом.

10.09.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «СВЕДБАНК» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «СВЕДБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №1301/0908/88-165 із змінами та доповненнями, які були внесені Договором про внесення змін та доповнень №1 від 25.02.2010 року та Договором про внесення змін та доповнень №2 від 25.02.2010 року. Зобов'язання по Кредитному договору не виконані, зокрема не виконується графік платежів, порушується порядок та строки сплати відсотків. Станом на 08 грудня 2014 року заборгованість відповідачів по тілу кредиту за кредитним договором становить 53674,89 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ України становить 833340,78 грн., по відсоткам 22995,65 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ України становить 357023,79 грн., пеня - 6453,25 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ України становить 100191,29 грн. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між Відкритим акціонерним товариством «СВЕДБАНК» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «СВЕДБАНК», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки від 10.09.2008 року № №1301/0908/88-165-Р-1 із змінами від 02.02.2010 року.

25.05.2012 року між ПАТ «СВЕДБАНК» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги. Згідно п. 2.1. цього Договору Продавець погоджується продати (відступити) Права вимоги та передати їх покупцю, а Покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну купівельну ціну.. Також, згідно цього Договору права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов'язки Продавця передати Права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем акту приймання - передачі Прав вимоги.

15.06.2012 року між ПАТ «Альфа Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі - продажу прав вимоги. Згідно умов цього договору Продавець погоджується продати права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець погоджується купити Права вимоги, прийняти їх та сплатити Загальну купівельну ціну. Також згідно умов цього договору, Права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов'язки передати Права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем Акту приймання - передачі прав вимоги.

Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулась заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 10.09.2008 року №1301/0908/88-165 позичальником згідно якого є ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Постановою ВСУ від 03.02.2016 року по справі № 6-75цс15 передбачено, що положення частини п'ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину, тобто діє так званий принцип направленості щодо застосування строків позовної давності.

Відповідно до Правової позиції Верховного суду України у справі № 6-116цс13 початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Відповідно до Постанови ВСУ від 30.09.2015 року по справі № 6-154цс15Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Тобто, у зв'язку з порушенням графіку платежів за кредитним договором, умови якого передбачають дострокове повернення споживачем коштів в разі прострочення зобов'язання, термін повернення кредиту змінюється, і саме з цього моменту починається відлік строків позовної давності.

02.11.2016 року Верховний суд України у справі № 6-1174цс16 вказав, що у разі узгодження між сторонами кредитно - фінансових послуг зміни строку виконання основного зобов'язання (дострокового погашення кредитного договору у разі наявної заборгованості), то усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позивач повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України від 09.11.2016 р. у справі № 6-1457цс16 перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Постанова ВСУ від 09.11.2016 року по справі № 6-1457цс16, передбачає, що вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини(зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14(№ в ЄДРСРУ 41384789).

Верховний суд України 16.11.2016 р. у справі за № 6-2469цс16 зробив правовий висновок посилаючись на практику Європейського суду з прав людини.

Зокрема суд вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Відповідно до умов кредитного договору, а саме п. 3.1.1. Позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом шляхом здійснення платежів у чітко встановлений цим Договором термін - 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

Відповідно до п. 9.1. кредитного договору у разі невиконання Позичальником будь-яких своїх зобов'язань за цим договором, та/або у випадку порушення Позичальником строків платежів, встановлених в п.3.1., 3.3. цього договору, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а Позичальник зобов'язаний виконати зазначені зобов'язання.

В судовому засіданні встановлено, що позивач за первісним позовом звернувся до суду 21.01.2015 року. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 припинив сплачувати грошові кошти для погашення зобов'язань по кредитному договору у вересні 2011 року, таким чином трирічний строк звернення з позовом про стягнення заборгованості з боку позивача за первісним позовом сплив у вересні 2014 року.

Відповідачами за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були подані заяви про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин по стягненню кредитної заборгованості.

Позивачем за первісним позовом долучено до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості станом на 08.12.2014 року в якому вказано, що відповідач ОСОБА_1 20.06.2012 року здійснив один платіж в сумі 5 доларів США, разом з тим не додано жодних допустимих доказів того, що саме ОСОБА_1 або будь-яка інша, належним чином уповноважена особа, здійснила цей платіж в його інтересах.

Правова позиція Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, передбачає наступне: регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач за первісним позовом не звернувся з позовом до ОСОБА_2 протягом шести місяців з моменту здійснення ОСОБА_1 останнього платежу у вересні 2011 року.

Позивачем за зустрічним позовом не наведено належних та допустимих доказів, які спростовують заперечення відповідача за зустрічним позовом.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» - відмовити.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» - відмовити.

Судові витрати покласти на сторони.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ванівський Ю.М.