У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів:Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 березня 2016 року та за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя.

Позов мотивовано тим, що 4 квітня 2012 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_6., який був укладений 28 вересня 2003 року. За час перебування у шлюбі ними було набуто у власність квартиру по АДРЕСА_1. За час шлюбу у них народилась дочка ОСОБА_7, яка повністю перебуває на утриманні та вихованні позивача. При цьому, відповідач на утримання дитини кошти не сплачує. Позивач вважає, що суд може відступити від рівності часток подружжя та збільшити її частку, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, яка постійно проживає з нею, а також те, що вона одна дбає про матеріальне становище сім'ї.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 10 березня 2016 року, позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позову, звернулася з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суту та змінити рішення міськрайонного суду, визнавши за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири як частку у спільному майні подружжя.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подавав апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2015 року визнано неподаною і повернуту заявнику.

Відповідач, не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду про повернення його апеляційної скарги, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить її скасувати з направлянням справи на повторний розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги слід відхилити, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а тому в порядку поділу спільного майна, слід визнати за кожним право власності на Ѕ їх частину. Позивачем не доведено наявність правових підставі для відступу від рівності часток, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Судами не встановлено обставин, які, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.70 СК України є підставами для збільшення розміру частки позивача.

Вказані висновки суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 4 квітня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, який зареєстрований 28 вересня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Луцького міського управління юстиції Волинської області (а.с. 8).

За ОСОБА_6 на праві приватної власності зареєстрована квартира, що знаходиться в АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 3 лютого 2009 року та витягом про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 12 січня 2010 року.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором - ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України.

Згідно ч.ч.2,3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовувала свої вимоги наявністю підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Разом з тим, наявність таких підстав позивачем не доведена належними і допустимими доказами.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та визнання за позивачем право власності на Ѕ частини спірної квартири і підвального приміщення за позивачем, як спільного майна подружжя. Наявність правових підстав для відступу від рівності часток подружжя, визначених ч.ч.2,3 ст.70 СК України не вбачається.

Вирішуючи даний спір суди першої та апеляційної інстанцій дали належну оцінку підставам позову та встановленим обставинам, з урахуванням зібраних у справі доказів, та дійшли правильних висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

При встановлені фактичних обставин справи судами не порушено норми процесуального права, а при ухваленні судових рішень правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду про повернення його апеляційної скарги слід зазначити наступне.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, яка ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12 березня 2016 року була залишена без руху для усунення недоліків, зокрема для оплати судового збору.

Оскільки у визначений у вказаній ухвалі строк, ОСОБА_6 не виправив вказані недоліки - судовий збір не сплатив, суд апеляційної інстанції обґрунтовано, на підставі ст.ст.121, 297 ЦПК України, повернув подану ним апеляційну скаргу.

Доводи ОСОБА_6 щодо відсутності можливості оплатити судовий збір в силу його засудження безпідставні, оскільки такі обставини не є підставою для звільнення особи від сплати судового збору.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_9 не дають підстав для встановлення порушення апеляційним судом норм процесуального права, не спростовують обґрунтованість його висновків щодо наявності правових підстав для повернення апеляційної скарги на рішення місцевого суду, подання якої не оплачено судовим збором.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу ОСОБА_5 та касаційну скаргу ОСОБА_6 слід відхилити і залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 березня 2016 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська