Справа № 386/108/17
Провадження № 2/386/184/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2017 року смт. Голованівськ

Голованівський районний суд Кіровоградської області

В складі головуючого судді Гарбуз О. С.

з участю: секретаря судового засідання Фенюшиної Ю.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Бистрова С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Воєвода Світлана Миколаївна, про визнання кредитного договору недійсним,

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 14 липня 2008 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір №KGOWGA01580011, за яким відповідач зобов'язався надати кредитні кошти у розмірі 12957,72 доларів США. У відповідності з п.2.2.2 Кредитного договору, позичальник зобов'язується сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити винагороду згідно пунктів 8.1 та 7.2. Для виконання умов договору, відповідачем відкрито рахунок позивачу для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та інших платежів. Позивач зазначає, що на забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, між нею та банком 14.07.2008 року було укладено іпотечний договір, за яким позивачем надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по вул. Кірова, 7 в смт. Голованівськ Кіровоградської області. Крім того, між відповідачем та чоловіком позивача ОСОБА_6, 14.07.2008 року, також укладено договір поруки, за яким останній зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором в разі невиконання боржником основних зобов'язань. Позивач вважає, зазначений кредитний договір недійсним з моменту укладення, оскільки в ньому виражено грошові зобов'язання в іноземній валюті та не зазначено курс гривні до долара США, не зазначено еквівалент в національній валюті і без можливості зарахування грошових коштів на рахунок відповідача, і можливості списання коштів з рахунку у національній валюті, що суперечить положенню про єдиний законний засіб платежу на території України. Також спірний кредитний договір передбачає договірне списання коштів з поточного рахунку позичальника в сумі коштів в іншій валюті, еквівалентній сумі коштів у валюті фактичного зобов'язання (доларах США) позичальника за договором і витрат банку, які пов'язанні із купівлею/продажем/обміном на міжнародному валютному ринку за поточним курсом, що склався на міжбанківському валютному ринку України та/або на міжнародному валютному ринку на дату здійснення банком її купівлі/продажу/обміну, у випадках, якщо коштів на рахунках позичальника у валюті фактичної заборгованості (доларах США) недостатньо для погашення заборгованості або вони відсутні. Позивач зазначає, що відповідач на час укладення спірного кредитного договору не мав індивідуальної ліцензії, тоді як наявність лише генеральної ліцензії, не звільняє від обов'язку на отримання індивідуальної ліцензії. Також, в спірному кредитному договорі не досягнуто ціни договору та загальної вартості кредиту, оскільки не можливо передбачити та розрахувати плату за користування кредитом в українській гривні на весь період дії договору. Позивач вказує, що під час укладення спірного кредитного договору її не було письмово повідомлено про умови кредитування, а саме: про орієнтовну сукупну вартість кредиту та про можливі ризики в разі зміни валютного курсу. Використання Банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесенням в кредитний договір пунктів, які значно погіршують становище позичальника, як споживача порівняно з Банком в разі настання певних подій, що дає право для позичальника за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитних договорів недійсними. Спірний кредитний договір дає право Банку у разі дефляційних процесів в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку, натомість не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів, а лише вказує на те, що Банк може це зробити на власний розсуд, що ставить позичальника не в рівні умови з кредитором, тоді як станом на час подання позову курс гривні до долара США перевищує 27 грн. за 1 долар США, а на час укладення договору - 4,84 грн. за 1 долар США. Позивач вважає, що обставина використання в предметі договору іноземної валюти, що значно погіршує становище позичальника, як споживача порівняно з Банком в разі настання певних подій (зміни курсу валюти) та відсутність повідомлення від Банку про істотну зміну обставин, що вартість послуг може істотно зрости, свідчить про нечесну підприємницьку практику з боку Банку. Позивач вважає, що спірний кредитний договір має бути визнаний недійсним та мають бути визнані недійсними іпотечний договір та договір поруки, а також слід застосувати реституцію. У зв'язку з наведеним, позивач просить визнати недійсним кредитний договір №KGOWGA01580011 укладений 14.07.2008 року між нею та відповідачем; визнати недійсним іпотечний договір, укладений 14.07.2008 року між нею та відповідачем; визнати недійсним договір поруки, укладений 14.07.2008 року між ОСОБА_7 та відповідачем; зобов'язати позивача повернути відповідачу усе отримане за кредитним договором у розмірі 12957,72 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 14.07.2008 року, що в перерахунку становить 62715 грн. 36 коп.; зобов'язати відповідача повернути позивачу усе отримане за кредитним договором; судові витрати покласти на позивача.

Представник відповідача Бистров С.А. подав до суду заперечення на позов (а.с. 77-79), в якому просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в момент укладання кредитного договору мав відповідні дозволи на здійснення операцій в іноземній валюті. Можливість надання і погашення кредитів в іноземній валюті не суперечить чинному цивільному законодавству України. Зазначив, що кредитний договір не є операцією банку, а є лише підставою для здійснення такої операції, а тому визнання договорів недійсними неможливе з підстав недодержання порядку вчинення валютних операцій, оскільки визнання недійсною операції з надання валютних цінностей не може мати наслідком визнання недійсним кредитного договору, як вимагає позивач. Вважає хибними твердження позивача щодо обов'язкового отримання Банком індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, оскільки така не вимагається. Представник відповідача зазначає, що відповідно довідки про стандартні умови кредитування ПриватБанку та орієнтовну сукупну вартість іпотечного/споживчого кредиту від 14.07.2008 року, додатків №1 і №2 до кредитного договору, відображена інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, про що позивач була ознайомлена під підпис в цих документах, тоді як частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у випадку недотримання норм цієї статті настають наслідки, передбачені ст.ст. 15, 23 цього Закону, які не передбачають такого наслідку як визнання договору недійсним. Додатком №1 спростовуються доводи позивача, що вона не була повідомленою про валютні ризики, в якому передбачено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе позичальник. Також, свідченням погодження всіх істотних умов між сторонами є належне виконання позивачем своїх зобов'язань по кредитному договору на протязі 9 років. Вказує на те, що при укладені спірного кредитного договору жодні вимоги ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) порушені не були, а тому цей договір не може бути визнаний недійсним. Крім того, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, оскільки спірний договір укладено ще в 2008 році, а позов подано у 2017 році, тобто з моменту підписання договору пройшло більше трьох років.

Позивач та представник позивача подали до суду доповнення до позовної заяви (а.с. 105-108), в якому зазначили про безпідставність посилання представника відповідача на ч. 1 ст. 652 ЦК України, як на підставу своїх заперечень, оскільки така норма передбачає розірвання або зміну договору за згодою сторін, а не визнання договору недійсним. Також вважають безпідставним посилання представника відповідача на ліцензію, дозвіл та додаток до дозволу, як на правомірність видачі кредиту в іноземній валюті. Зазначають, що строк позовної давності позивачем не порушено, оскільки вона не є фахівцем в галузі права та сфері фінансів, не повинна знати та не зобов'язана знати акти цивільного законодавства, які регулюють кредитні відносини, а тому, такий строк розпочався з моменту подачі позову до суду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові та доповненні до позову, просив задовольнити позов; уточнив розмір коштів, які мають бути повернуті у зв'язку з застосуванням наслідків недійсності договору, просив зобов'язати позивача повернути відповідачу усе отримане за кредитним договором у розмірі 14318,15 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на сплату відповідних коштів, що в перерахунку становить 136947 грн. 96 коп.; зобов'язати відповідача повернути позивачу усе отримане за кредитним договором, а також змінив вимогу щодо судових витрат, які просив покласти на відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених в запереченні та просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 14.07.2008 року між позивачем та Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач, укладено кредитний договір №KGOWGA01580011 (а.с. 20-23).

Відповідно до умов вказаного кредитного договору Банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 14.07.2008 року по 14.07.2023 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 12957,72 доларів США, з них 10948,92 доларів США на споживчі цілі, 2008,80 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. кредитного договору.

Згідно умов кредитного договору позичальник зобов'язалась повертати кредит, відсотки за користування кредиту та здійснювати повернення в наступному порядку: періодом сплати вважається період з 10 по 15 число кожного місяця; погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісяця в період сплати шляхом повернення коштів в сумі по 187,02 доларів США згідно графіку погашення кредиту, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди та комісії (п. 2.2.2., п. 2.2.3., п. 3.1. кредитного договору).

За пунктами 5.1. та 5.2. кредитного договору визначено відповідальність сторін, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 8.4. договору за кожний день прострочення. У випадку невиконання Банком зобов'язань по видачі кредиту згідно п. 2.1.1. даного договору за умови виконання позичальником зобов'язань, передбачених п. 2.2.7. даного договору, Банк сплачує позичальникові пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання даного зобов'язання (за винятком випадків, передбачених п. 2.3.6. даного договору). Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (п. 5.3. кредитного договору).

Відповідно пункту 8.9. кредитного договору невід'ємними Додатками до даного договору є Додаток №1 - Детальний опис загальної вартості кредиту і Додаток №2 Графік погашення кредиту за кредитним договором.

Як вбачається з Додатку №1 та Додатку №2 до кредитного договору, визначено загальну вартість кредиту, щомісячний платіж, суму відсотків та винагород, а також визначено графік погашення кредиту (а.с. 85-89).

На забезпечення виконання позивачем зобов'язань щодо виконання взятих на себе обов'язків по кредитному договору, 14.07.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк» та позивачем укладено іпотечний договір, а також між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено договір поруки (а.с. 25-30).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно норм ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в редакції чинній на момент укладання спірного кредитного договору, на підставі банківської ліцензії банки мали право здійснювати такі банківські операції: 1) приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; 3) розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, мав право здійснювати такі операції та угоди: 1) операції з валютними цінностями; 2) емісію власних цінних паперів; 3) організацію купівлі та продажу цінних паперів за дорученням клієнтів; 4) здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені (включаючи андеррайтинг); 5) надання гарантій і поручительств та інших зобов'язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; 6) придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг); 7) лізинг; 8) послуги з відповідального зберігання та надання в оренду сейфів для зберігання цінностей та документів; 9) випуск, купівлю, продаж і обслуговування чеків, векселів та інших оборотних платіжних інструментів; 10) випуск банківських платіжних карток і здійснення операцій з використанням цих карток; 11) надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських операцій.

Операції, визначені пунктами 1 - 3 частини першої цієї статті, належать до виключно банківських операцій, здійснювати які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Інші юридичні особи мають право здійснювати операції, визначені пунктами 2 - 3 частини першої цієї статті, на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, а інші операції та угоди, передбачені цією статтею, вони можуть здійснювати у порядку, визначеному законами України.

За умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки також мали право здійснювати такі операції: 1) здійснення інвестицій у статутні фонди та акції інших юридичних осіб; 2) здійснення випуску, обігу, погашення (розповсюдження) державної та іншої грошової лотереї; 3) перевезення валютних цінностей та інкасацію коштів; 4) операції за дорученням клієнтів або від свого імені: з інструментами грошового ринку; з інструментами, що базуються на обмінних курсах та відсотках; з фінансовими ф'ючерсами та опціонами; 5) довірче управління коштами та цінними паперами за договорами з юридичними та фізичними особами; 6) депозитарну діяльність і діяльність з ведення реєстрів власників іменних цінних паперів.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року №15-93.

За ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93, в редакції чинній на момент укладання спірного кредитного договору, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Порядок надання дозволу Національним банком України на банківські операції та генеральних ліцензій на час виникнення спірних правовідносин установлювався Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року №275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з декретом Кабінету Міністрів України.

На час укладення спірного кредитного договору у ЗАТ КБ «ПриватБанк» діяла банківська ліцензія №22 видана Національним банком України 04.12.2001 року на право здійснення банківських операцій визначених частиною 1 та пунктами 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», письмовий дозвіл №22-2, виданий 29.07.2003 року Національним Банком України на право здійснення банківських операцій визначених пунктами 1-4 ч. 2 та частиною 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та додаток до дозволу із переліком операцій, які має право здійснювати відповідач, в тому числі й операцій з валютними цінностями (а.с. 80-83).

Посилання позивача в позові про те, що на момент укладення договору в іноземній валюті у відповідача була відсутня ліцензія на здійснення банківських операцій в іноземній валюті є безпідставними, оскільки банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» лише в 2011 році зобов'язано Банки здійснювати операції з валютними цінностями при наявності генеральної ліцензії отриманої у встановленому порядку.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній станом на час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 16 постанови від 12 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив судам, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, приходить до висновку, що спірний кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Також, під час укладання кредитного договору позивач була ознайомлена з його умовами, додаткових вимог щодо умов оспорюваного правочину не заявляла та в подальшому виконувала його умови. У п. 8.1. спірного кредитного договору зазначено мету надання кредиту, сторонами визначено кредит у іноземній валюті, а саме: доларах США. Додатком №1 та Додатком №2 підписаними сторонами, визначено загальну вартість кредиту в доларах США та графік погашення кредиту. Як вбачається з копії довідки про стандартні умови кредитування ПриватБанку та орієнтовну сукупну вартість іпотечного/споживчого кредиту, позивача 14.07.2008 року під підпис було ознайомлено з умовами Банку щодо надання кредиту (а.с. 84).

Твердження позивача про недійсність спірного кредитного договору з підстав не зазначення курсу іноземної валюти, списання коштів в іноземній валюті, не досягнення ціни договору та не повідомлення про кредитні умови є безпідставними та спростовуються самим договором, додатками до нього та довідкою. Зміни курсу гривні України до іноземної валюти не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки сторони визначили повернення кредиту в іноземній валюті без будь-яких умов, щодо такого курсу.

Лише в п. 2.3.1. кредитного договору, визначено право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті. В п. 2.3.2., цього договору, визначено право Банку за своїм розсудом зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством.

Аналіз пунктів 2.3.1. та 2.3.2. спірного кредитного договору дає підстави для висновку, що їх положення є несправедливими, оскільки містять несправедливі умови щодо права Банку за своїм розсудом зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством, без зазначення такого зменшення при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, тоді як надає Банку право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні.

Однак, враховуючи положення статті 217 ЦК України, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, визнанню недійсним міг підлягати тільки пункт спірного кредитного договору про надання споживчого кредиту, який містить несправедливі умови.

В той час, враховуючи заявлене клопотання представником відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає, що такий підлягає застосуванню, виходячи зі слідуючого.

При застосуванні строку позовної давності суд враховує правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

В даній справі, позивач та представник позивача стверджували про початок строку позовної давності з моменту звернення до суду з відповідним позовом, мотивуючи тим, що до цього часу позивач, будучи необізнаною у законодавстві, не знала про порушення свого права, однак такі аргументи не є переконливими, враховуючи те, що позивач особисто підписувала спірний договір, ознайомлювалась з його умовами, а тому, саме з дня підписання договору довідалась, повинна була довідатись, про порушення свого права. В цьому випадку дата початку строку позовної давності співпадає з датою укладення спірного договору.

Встановивши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що підстав для визнання кредитного договору недійсним немає, а відповідно відсутні підстави для визнання недійсними договорів забезпечення, як похідних від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід покласти на позивача.

Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Воєвода Світлана Миколаївна, про визнання кредитного договору недійсним.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Голованівський районний суд Кіровоградської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 05 грудня 2017 року.

Суддя: Гарбуз О. С.