ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 4-с/753/44/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2017 р. суддя Дарницького районного суду м.Києва Вовк Є.І., розглянувши матеріали за скаргою, підписаною ОСОБА_2, в якій скаржником вказано ОСОБА_3 щодо визнання незаконними дій головного державного виконавця Проца Віктора Степановича, а також про скасування постанови від 19.07.2016 року, також вказані: суб"єкт оскарження -Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві; державний виконавець Проц Віктор Степанович; стягувач - ОСОБА_4,

Встановив:

До Дарницького районного суду м. Києва надійшла вказана скарга.

Вважаю, що скаргу подано без додержання вимог, викладених у ст.119ЦПК України, а саме: зміст вимог скарги конкретно не викладено; не надано документу на підтвердження повноважень ОСОБА_2, передбаченого ст.42 ЦПК України.

Згідно зі ст.121 ЦПК України, суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статті 119 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Відповідно до ч.1, 2, 8 ст.8 ЦПК України: суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Враховуючи наведене, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва було вирішено залишити без руху скаргу з наданням заявнику строку для виправлення вказаних недоліків. Копія вказаної ухвали була отримана 02.02.2017 року.

При цьому, недоліки скарги були усунуті не у повному обсязі.

Так, до Дарницького районного суду м. Києва надійшли "Уточнення до скарги на дії державного виконавця" та "Клопотання про виправлення недоліків" підписані ОСОБА_202 лютого 2017 року (на 1 арк. кожне звернення), проте всупереч вимогам ч.1 ст.120 ЦПК України, до цієї заяви не було долучено її копії для вказаних учасників (що підтверджується актом щодо відсутності відповідних копій).

Так, відповідно до положень ч.1 ст.120 ЦПК України - позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

При цьому, позивачем не враховано, що не надання вказаних копій здійснено без врахування і принципу змагальності сторін (ст.10 ЦПК України).

Крім того, судом враховано, що вказані вимоги скарги залишились безвідносними до конкретного виконавчого провадження та його учасників (в тому числі боржника, на якого міститься лише огульне посилання у цих вимогах), що вбачається з безпосереднього змісту цих вимог, викладених і у вказаних уточненнях, а саме:

1) Визнати дії головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5 неправомірними щодо винесення постанови від 19.07.2016 року про арешт майна боржника;

2) Скасувати постанову від 19.07.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

При цьому, заявником не враховано, що відповідно до імперативних вимог статті 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Крім того, вищевказані вимоги, які не викладені конкретно не можуть бути виконані і у відповідності до імперативних вимог Закону України "Про виконавче провадження", в тому числі, ст.4, якою серед вимог до виконавчого документу зокрема передбачено необхідність зазначення в ньому відповідної резолютивної частини рішення (яка відповідно до вищевказаних імперативних положень ст.11 ЦПК України вочевидь не має виходити за межі відповідної прохальної (резолютивної) частини самого позову), що передбачає відповідні заходи його примусового виконання із зазначенням найменування стягувача.

Також, судом враховано, що згідно з ч.1 ст.16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Крім того, судом враховано, що до вказаної заяви була долучена лише фотокопія документу щодо повноважень Адвокатського бюро Юридичної компанії "Шаповалов та партнери" - копія договору з Адвокатським бюро Юридичною компанією "Шаповалов та партнери", проте регламентований ст.ст.42, 119 ЦПК України перелік належних документів, які підтверджують повноваження представника особи у цивільному судочинстві, не передбачає можливості підтвердження відповідних повноважень представника шляхом надання вказаної копії відповідних документів, а імперативно зазначено, що надаються саме "документи" (за встановленим переліком), а не їх копії. При цьому, ст.42 ЦПК України імперативно встановлює, що саме оригінали документів, зазначених у цій статті, або копії з них, посвідчені суддею, приєднуються до справи.

Крім того, судом враховано, що навіть надана до Дарницького районного суду м. Києва вищевказана копія договору не містить посилання на наявність у ОСОБА_2 повноважень щодо підписання вказаної скарги на дії державного виконавця.

Судом враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

З положень ч.2 ст.121 ЦПК України вбачається: якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду; інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до положень ч.5 ст.121 ЦПК України - повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного, вважаю, що відповідно до ст.121 ЦПК України заяву належить повернути.

Керуючись ст.121 ЦПК України,

Ухвалив:

Повернути скаргу, підписану ОСОБА_2, в якій скаржником вказано ОСОБА_3.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: