Справа № 343/2031/16-ц
Провадження № 22-ц/779/456/2017
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючої Горейко М.Д.

суддів: Ясеновенко Л.В., Васильковського В.М.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживача, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення коштів та моральної шкоди, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на заочне рішення Долинського районного суду від 12 грудня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 04 липня 2016 року між ним (лізингоодержувачем) та ТОВ «Лізинговою компанією «ВАШ АВТО» (лізингодавцем) укладено договір №004823 фінансового лізингу, згідно якого лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та умовах передбачених цим договором лізингу.

Предметом лізингу згідно даного договору є трактор марки «Fotоn FТ 354 », вартість якого становить 12 048,19 доларів США, що дорівнювало 300 000 грн., однак в заяві перед укладенням договору він вказував транспортний засіб - трактор марки «Dong Fеnd 244 DF», вартість якого становила 69 000 грн.

Перед ознайомленням та підписанням договору фінансового лізингу представник відповідача ОСОБА_3 запевнила та гарантувала йому, що він зможе отримати транспортний засіб марки «Dong Fеnd 244 DF» одразу після того, як ним будуть перераховані кошти на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в розмірі 30 000 грн. З її слів це мав бути перший внесок.

Лізингодавець повинен був придбати та передати йому у власність предмет лізингу на протязі 30 робочих днів з моменту отримання від нього вказаних коштів.

Він сплатив відповідачу вказані кошти, однак, після укладення договору транспортного засобу так і не отримав. В телефонному режимі він зв'язувався з вище вказаним представником компанії, на що остання йому постійно твердила, що він отримає саме той транспортний засіб, який він вказав у своїй заяві, а не той, що вказаний в договорі. Це викликало в нього підозру, тому, намагаючись врегулювати даний спір в добровільному порядку, звернувся до відповідача з претензією про повернення йому коштів у розмірі 30 000 грн., які він оплатив 04.07.2016 року згідно договору. Проте кошти йому не повернуто.

Вказаний договір лізингу містить несправедливі умови, які встановлюють жорсткий обов'язок споживача, тоді як надання послуги обумовлене власним розсудом виконавця, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів».

Більше того договір не є нотаріально посвідченим, що суперечить вимогам ст. ст. 806, 799 ЦК України, тобто є нікчемним.

У зв'язку з неповерненням відповідачем коштів йому спричинено також моральну шкоду.

Посилаючись на наведене, позивач просив застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача 30 000 грн. та 10 000 гри. на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Долинського районного суду від 12 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 30 000 грн. сплачених за договором фінансового лізингу №004823 від 04.07.2016 року.

В задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з відповідача в користь позивача 1 000 грн. за надання юридичної допомоги, та з відповідача в користь держави - 1 378 грн. судового збору.

Ухвалою Долинського районного суду від 24 січня 2017 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення в частині часткового задоволення позову, ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» подало апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права та не дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Зокрема зазначає, що суд не звернув увагу на те, що згідно п. 16.6. договору після підписання договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність, та не надав правової оцінки поведінці позивача, який мав на момент укладення договору необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Суд не дослідив, що сторонами укладено договір з дотриманням усіх вимог, які ставляться чинним законодавством України, позивачем підписано кожну сторінку договору.

Апелянт вважає, що суд безпідставно, всупереч правовим позиціям судів вищих інстанцій, стягнув з нього на користь держави судовий збір, який повинен був сплатити позивач.

Також вважає, що судом безпідставно стягнуто витрати на правову допомогу, оскільки адвокатом не було надано суду, крім квитанції, відповідного розрахунку таких витрат, а тому вони не є документально підтверджені та доведені.

На думку апелянта, висновок суду про несправедливість п. 12.1. договору в розумінні п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є помилковим, зокрема з таких підстав: судом не враховано положення ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» та п. 1.7. договору, з яких випливає, що у позивача ще не виникло право щодо відмови від договору; позивачем не надано доказів невиконання лізингодавцем договірних зобов'язань; штрафні санкції за одностороннє розірвання договору діють лише до моменту отримання ним транспортного засобу; дана умова договору є істотною, щодо неї досягнуто згоди з боку обох сторін.

Апелянт також стверджує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що договір непрямого лізингу повинен був посвідчуватись нотаріально, оскільки у цьому випадку суд повинен був керуватись не загальними нормами ЦК України (ст. 799), а спеціальною нормою Закону України «Про фінансовий лізинг», а саме ч. 1 ст. 6, де зазначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі і положеннями Порядку вчинення нотаріальних дій, де чітко зазначаються нормативні вимоги для можливості нотаріального посвідчення договорів даного типу. За таких обставин суд повинен був відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 грудня 2015 року.

З наведених підстав просить рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити, стягнути на свою користь з ОСОБА_2 сплачений судовий збір.

В засідання апеляційного суду сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди апеляційним судом не переглядається, оскільки сторонами рішення в цій частині не оскаржується.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.07.2016 року між ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_2 у м. Львові було укладено договір фінансового лізингу №004823 з додатками, відповідно до якого відповідач взяв на себе обов'язок придбати предмет лізингу - транспортний засіб «Fotоn FТ 354», зазначений у п. 1.1. Договору та специфікації, що є додатком №2 до договору, вартістю 12 048,19 доларів США з урахуванням ПДВ, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладення даного договору становить 300 000 грн. з ПДВ - у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених цим договором (а.с. 6-13).

Відповідно до п. 1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 робочих днів, з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

В преамбулі договору лізингу визначено, що розмір адміністративного платежу відображається у Додатку №1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Згідно п. 12.1. договору лізингу лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.п. 1.7. та 4.1. та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

04 липня 2016 року позивач сплатив 30 000 грн. на користь ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» із зазначенням призначення платежу - «адміністративний платіж за дог. фін. лізингу №004823 від 04.07.2016 р.», що підтверджується копією квитанції №330410006 (а.с. 14).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір фінансового лізингу від 04 липня 2016 року нотаріально не посвідчувався, а укладений в простій письмовій формі, то у відповідності до ст. 220 ЦК України його слід вважати нікчемним та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме стягнути з відповідача на користь позивача витрачені кошти - сплачений адміністративний платіж в розмірі 30 000 грн. Суд також стягнув з відповідача в користь позивача понесені витрати за надання правової допомоги в розмірі 1 000 грн. і судовий збір на користь держави.

Колегія суддів з урахуванням меж доводів апеляційної скарги, які стосуються спірного правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, погоджується з висновком суду в цій частині, оскільки такий відповідає матеріалам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу наведених правових норм договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

В пунктах 4-7 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно положень цих статей вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про нікчемність укладеного між сторонами договору фінансового лізингу та часткового задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що суд помилково дійшов висновку, що договір фінансового лізингу підлягає нотаріальному посвідченню, зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку.

Твердження апелянта про те, що суд повинен був відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 грудня 2015 року не заслуговують на увагу, оскільки така правова позиція відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні подібних норм права, і судом не встановлено підстав для відступу від вказаної правової позиції.

Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення в частині часткового задоволення позову також не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правильність висновків суду та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Також суд правильно вважав, що позивач звільнений від сплати судового збору.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судовий збір» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

У п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати», судам роз'яснено, що оскільки ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Тому посилання апелянта на те, що суд безпідставно стягнув з нього на користь держави судовий збір, який повинен був сплатити позивач, не заслуговують на увагу.

Доводи апелянта про те, що суд безпідставно стягнув з нього витрати на правову допомогу, оскільки адвокатом не було надано суду, крім квитанції, відповідного розрахунку таких витрат, тому вони не є документально підтверджені та доведені, колегія суддів відхиляє, оскільки такі витрати підтвердженні квитанцією (а.с. 32), згідно якої кошти в розмірі 1 000 грн. сплачені позивачем адвокату ОСОБА_4 за підготовку справи до розгляду та складання позовної заяви. Крім того, зазначений адвокат здійснював представництво інтересів позивача у двох судових засіданнях, що підтверджується відповідними журналами судового засідання (а.с. 23-24, 33-35). Вказана сума витрат не перевищує розміру, передбаченого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» відхилити.

Заочне рішення Долинського районного суду від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Ясеновенко

В.М. Васильковський