Справа № 442/4021/14 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/66/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Струс Л.Б.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Управління держкомзему в м. Дрогобичі, треті особи Дрогобицький МЦДЗК філія ДП «Львівський регіональний центр державного земельного кадастру», Дрогобицька міська рада, Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради, Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними державного акту на право приватної власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки, знесення самочинного будівництва та зобов'язання демонтувати встановлений паркан,-

встановила:

У червні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, Управління держкомзему в м. Дрогобичі, треті особи Дрогобицький МЦДЗК філія ДП «Львівський регіональний центр державного земельного кадастру», Дрогобицька міська рада, Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради, Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними державного акту на право приватної власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки, знесення самочинного будівництва та зобов'язання демонтувати встановлений паркан.

Вимоги обґрунтовує тим, що їй належить на праві приватної власності будинок з вбудованими нежилими приміщеннями по вул. Л. Українки, 50 та земельна ділянка площею 0,032 га., надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, нотаріально посвідченого 31.10.2011 року та державного акту серії НОМЕР_1, виданого 03 лютого 2012 року управлінням держкомзему у м. Дрогобичі, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 00553; кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2. Цільове призначення - землі житлової та громадської забудови.

Протягом двох років відповідач ОСОБА_4 пише на неї скарги в різні інстанції, подає позови про знесення її будинку, оскільки її будинок розташований поряд з її земельною ділянкою, і в силу певних суб»єктивних причин вона її не влаштовує як сусідка, тому вже тривалий час триває судова тяганина.

Вважає, що ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2, безпідставно, оскільки попередньому власнику ОСОБА_5 вказана ділянка була передана з порушеннями діючого земельного законодавства. Порушення полягає в тому, що одним рішенням виконкому передано у приватну власність земельну ділянку значно більшим розміром, ніж визначено законом для безоплатної приватизації такої категорії земель, відсутнє розмежування яка частина земельної ділянки належить до земель житлової забудови, а яка до земель сільськогосподарського призначення.

З нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10 вересня 2003 року між ОСОБА_5, та ОСОБА_4, продавець продав, а покупець купила земельну ділянку площею 792 кв.м., розташовану в АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і ведення підсобного господарства. При цьому не розмежовано ці дві земельні ділянки.

Вважає, що виконком Дрогобицької міської ради приймаючи рішення № 575 від 16.05.2001 року про передачу попередньому власнику землі, спірну земельну ділянку з порушенням встановленого порядку, не дотримався процедури передачі земель житлової забудови у приватну власність. При передачі земельної ділянки не враховано, що її межі фактично проходять по фундаменту багатоповерхового будинку, який на час прийняття рішення виконкому вже був збудований. Відповідно виконком не мав права по таких межах передавати земельну ділянку у приватну власність.

Згідно відповіді Інспекції ДАБК у Львівській області від 18.10.2012р. № 7/13-6-5839 комісійною перевіркою в складі в.о.начальника інспекції, інших представників контролюючих органів, з виходом на місце було встановлено, що відповідач самовільно здійснила реконструкцію житлового будинку з надбудовою мансардного поверху та добудовою без дозволу на виконання будівельних робіт, чим суттєво порушила ДБН.

Комісійна перевірка встановила, що самовільна реконструкція житлового будинку відповідачки здійснена з порушенням ДБН 360-92** на відстані 2,2 м. від індивідуального житлового будинку (мінімальна допустима відстань - 8м. згідно ДБН) та на відстані 2,74м. (від найбільш виступаючої конструкції - 1,77м.) до 4-х поверхового багатоквартирного житлового будинку (згідно п.3.13. ДБН 360-92** - 20м.).

В результаті самовільно здійсненої реконструкції житлового будинку його загальна площа збільшилася з 75,3 м.кв. до 173,6 кв.м. (що підтверджується технічним паспортом), житлова площа - з 28,7кв.м. до 102,4кв.м. Фактично будинок розміщений на межі, а не на відстані від межі.

Згідно листа Дрогобицького заводоуправління будматеріалів № 18 від 14.01.1990р. житловий будинок відповідача у зв»язку з будівництвом багатоквартирного житлового будинку №56 підлягав зносу.

У зв»язку з цим інспекцією направлено відповідний лист в Дрогобицький РВ та Дрогобицьку міжрайонну прокуратуру щодо перевірки законності оформлення договору купівлі-продажу будинку № 54 та щодо правомірності рішення Дрогобицької міської ради № 231 від 26.09.2006р.

У 2007 році за виконання самовільних будівельних робіт ОСОБА_4 притягнута до відповідальності та видано припис № 16 від 06.07.2007 року, яким її зобов»язано демонтувати самовільно здійснену прибудову. З невідомих причин, припис не був виконаний.

Вважає, що відповідач самочинно здійснила реконструкцію належного їй житлового будинку, який підлягав зносу, здійснила його надбудову та добудову, що зумовило розташування житлового будинку на межі в порушення діючих ДБН, захопила частину належної їй земельної ділянки, встановила на ній паркан з бляхи висотою біля 3-х метрів, впритул до стіни її будинку, перекривши доступ денного світла до внутрішніх приміщень належного їй на праві власності житлового будинку, що змусило її звернутися з даним позовом в суд.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Управління держкомзему в м. Дрогобичі, треті особи Дрогобицький МЦДЗК філія ДП «Львівський регіональний центр державного земельного кадастру», Дрогобицька міська рада, Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради, Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними державного акту на право приватної власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки, знесення самочинного будівництва та зобов'язання демонтувати встановлений паркан - відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі покликається на те, що інспекція ДАБК у Львівській області у 2012 році встановила, що реконструкція будинку ОСОБА_6 проводилась самовільно, без дозволу на початок будівельних робіт, проектна документація на реконструкцію житлового будинку не відповідає вихідним даним - рішенню виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 26.09.2006 року № 231. Протипожежні розриви не дотримані, що порушує право позивача на безпечне проживання у власному житловому будинку.

Крім цього, інспекцією видано припис № 16 від 06.07.2007 року про демонтаж самовільно здійсненої прибудови.

Також зазначає, що обставини щодо самовільного будівництва ОСОБА_6 підтверджені висновком будівельно-технічної експертизи № 4616 від 18.02.2015 року.

Звертає увагу, що у висновку експерт покликається на технічний паспорт станом на 2008 рік, який містить інші відомості про стіни, перекриття ніж ті, що були станом на 2003 рік, при цьому, до 2008 року відповідач жодних дозвільних документів на будівництво чи реконструкцію не отримувала.

Всупереч рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 26.09.2006 року № 231, яким ОСОБА_6 надано дозвіл «вести проектування будинку і веранди із зміною дерев»яних стін на цегляні» Дрогобицький відділ НДІ «Проектреконструкція» розробив проект не лише на заміну стін, а й влаштування мансардних приміщень, нове будівництва тамбура, збільшення розмірів існуючого житлового будинку.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Учасники розгляду справи позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4, представник відповідача управління держкомзему у м. Дрогобичі, представники третіх осіб Дрогобицького МЦДЗК філія ДП «Львівський регіональний центр державного земельного кадастру», Дрогобицької міської ради, Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (т. 2 а.с. 147-153), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст.303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази що підтверджували би його позовні вимоги, не здобуто таких доказів в судовому процесі, доводи позивача лише грунтуються на припущеннях, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 належить на праві приватної власності будинок з вбудованими нежилими приміщеннями по АДРЕСА_1, а відповідачу житловий будинок АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.10.2011 року, право власності зареєстровано в КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ», видано Витяг про державну реєстрацію прав № 31896952 від 03.11.2011 року.

Крім цього, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.10.2011 року ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку площею 0,342 га АДРЕСА_1, їй видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 від 23.12.2011 року, цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_4 купила земельну ділянку площею 792 кв.м., розташовану в АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і ведення підсобного господарства у продавця ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 вересня 2003 року.

ОСОБА_5 земельна ділянка площею 0,1392 га, в АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства передана у приватну власність на підставі рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 16.05.2001 року, видано державний акт на право приватної власності на землю серія НОМЕР_4 від 26 червня 2001 року.

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_2, зокрема стверджувала, що виконком Дрогобицької міської ради приймаючи рішення № 575 від 16.05.2001 року передав попередньому власнику землі ОСОБА_5 спірну земельну ділянку з порушенням встановленого порядку, не дотримався процедури передачі земель житлової забудови у приватну власність, оскільки не враховано, що її межі фактично проходять по фундаменту багатоповерхового будинку, який на час прийняття рішення виконкому вже був збудований.

Крім цього, в державному акті не розмежовано та не вказано розміри та місцезнаходження земельних ділянок, приватизованих для ОЖБ та наданої під ОСГ, у випадку приватизації двох різних земельних ділянок з різним цільовим призначенням, кожна з ділянок зазначається у державному акті на право приватної власності на землю з визначенням зовнішніх меж, однак у державному акті ОСОБА_5 відсутнє розмежування земельної ділянки і така зазначена як одна загальною площею 0,1392 га.

Колегія суддів звертає увагу, що суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

У позовній заяві та апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 вказує на те, що за договором купівлі-продажу від 27.06.2001 року частина спірної земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 площею 0,0600га. відчужена ОСОБА_11, що підтверджується записом на державному акті. На цій земельній ділянці знаходився житловий будинок ОСОБА_5, відповідно ця частина земельної ділянки була надана під обслуговування житлового будинку покупцю ОСОБА_11.

На думку апелянта невідомим є у такому випадку, якого цільового призначення земельну ділянку придбала ОСОБА_4 у вересні 2003 року.

Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності.

Стаття 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що питання надання земельної ділянки є виключною компетенцією ради.

Згідно із ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до ст. 156 Земельного кодексу України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, зазначене узгоджується із способом захисту цивільного права.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст. 21 ЦК України).

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади АРК або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При цьому, у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 травня 2013 р. у справі № 6-33цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК є обов'язковою для застосування всіма судами України).

Колегією суддів встановлено, що звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_2, зазначаючи про неправомірність рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 575 від 16.05.2001 року, таке не оскаржує та не просить його скасувати, тому враховуючи принцип диспозитивності, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для перевірки такого.

Разом з цим, як роз'яснено у п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним.

На переконання колегії суддів, як в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги позивач не надала належних та допустимих доказів того, що рішенням виконкому попередньому власнику передано у приватну власність земельну ділянку значно більшим розміром, ніж визначено законом для безоплатної приватизації такої категорії земель, земельну ділянку передано з порушенням встановленого порядку, а також, що межі земельної ділянки фактично проходять по фундаменту багатоповерхового будинку, який на час прийняття рішення виконкому вже був збудований.

Таким чином, доводи позивача ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4 від 26.06.2001 року, а також визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.09.2003 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, до задоволення не підлягають.

В свою чергу, згідно відповіді Інспекції ДАБК у Львівській області від 18.10.2012р. №7/13-6-5839 комісійною перевіркою в складі в.о.начальника інспекції, інших представників контролюючих органів, з участю чоловіка позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_4 з виходом на місце встановлено, що відповідач самовільно здійснила реконструкцію житлового будинку з надбудовою мансардного поверху та добудовою без дозволу на виконання будівельних робіт, чим суттєво порушила ДБН.

Комісійна перевірка встановила, що самовільна реконструкція житлового будинку відповідачки здійснена з порушенням ДБН 360-92** на відстані 2,2 м. від індивідуального житлового будинку на вул. Л. Українки, 54 (мінімальна допустима відстань - 8м. згідно ДБН) та на відстані 2,74 м. (від найбільш виступаючої конструкції - 1,77м.) до 4-х поверхового багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_3 (згідно п.3.13. ДБН 360-92** - 20 м.).

В результаті самовільно здійсненою реконструкції житлового будинку на вул.Л.Українки, 54 його загальна площа збільшилася з 75,3 м.кв. до 173,6 кв.м. (що підтверджується технічним паспортом), житлова площа - з 28,7кв.м. до 102,4 кв.м. Фактично будинок розміщений на межі, а не на відстані від межі.

Між тим, згідно листа Дрогобицького заводоуправління будматеріалів № 18 від 14.01.1990 р. житловий будинок АДРЕСА_2, у зв»язку з будівництвом багатоквартирного житлового будинку № 56 підлягав зносу.

Враховуючи наведене, інспекція направляла відповідний лист в Дрогобицький РВ та Дрогобицьку міжрайонну прокуратуру щодо перевірки законності оформлення договору купівлі-продажу будинку № 54 та щодо правомірності рішення Дрогобицької міської ради №231 від 26.09.2006 р.

У 2007 році за виконання самовільних будівельних робіт ОСОБА_6 притягнута до відповідальності та видано припис №16 від 06.07.2007 року, яким її було зобов»язано демонтувати самовільно здійснену прибудову. З невідомих причин припис не був виконаний (т. 1 а.с. 12-13).

Зазначені обставин підтверджуються також висновком судової будівельно-технічної експертизи № 4616 від 18.02.2015 року, складеного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз(т. 1 а.с. 77-82).

Зокрема, згідно висновку експертизи, самочинність добудови полягає в тому, що не відповідає ДБН А.2.2-3:2004 «Склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва» та Положенню про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт. Документи про погодження проектно-кошторисної документації та дозволу на виконання будівельних робіт відсутня.

При цьому, експерт прийшов висновку, що при здійсненні самочинної добудови та надбудови до житлового будинку АДРЕСА_2 зміна конструктивних елементів не відбулася, самочинна добудова та надбудова залишилася в межах забудови існуючих стін (за винятком товщини зовнішнього оздоблення) до житлового будинку № 50 та № 56.

Відстань між житловим будинком № 54 та житловим будинком № 56 зменшилася на 0,22 м., а відстань між житловим будинком № 54 та житловим будинком № 50 зменшилася на 0,1 м. внаслідок самочинної добудови, надбудови до житлового будинку АДРЕСА_2, на пожежні розриви це не вплинуло.

Норми інсоляції у житловому будинку АДРЕСА_2, внаслідок самочинної добудови, надбудови до нього, не порушені відповідно до п. 3.2. ДБН В.2.2-15-2005 та п. 10.30* ДБН 360-92** (т. 1 а.с. 77-82).

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Таким чином, за змістом ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил право на звернення до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва має відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих обєктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути подано до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені в приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та (або) якщо перебудова об»єкта є неможливою.

Як зазначено вище, у2007 році за виконання самовільних будівельних робіт ОСОБА_6 притягнута до відповідальності та видано припис №16 від 06.07.2007 року, яким її зобов»язано демонтувати самовільно здійснену прибудову, проте, після закінчення строку на виконання припису інспекція держархбудконтролю з відповідним позовом до суду не зверталася.

Разом з тим, у пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" роз'яснено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва належить органу державної влади або органу місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб, право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України).

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, відповідно до ч. 3 якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У позовній заяві та апеляційній скарзі позивач покликається на те, що внаслідок самочинної прибудови та надбудови відповідачем ОСОБА_6 не дотримані протипожежні розриви, що порушує право позивача на безпечне проживання у власному житловому будинку.

Колегія суддів оцінюючи матеріали справи та висновок експертизи за правилами ст.212 ЦПК України, приходить переконання, що висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову в частині знесення самочинного будівництва та паркану є правильним, оскільки незважаючи на те, що відповідач здійснила будівництво без права на виконання будівельних робіт, що встановлено матеріалами справи, без належної проектної документації, оскільки остання не була погоджена відповідним органом, проте вказане самочинне будівництво не порушує права позивача ОСОБА_2, оскільки таке будівництво не вплинуло на протипожежні розриви та не порушує норми інсоляції.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2015 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Л.Б. Струс