Ухвала

іменем україни

15 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 04 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 20 тис. грн безпідставно отриманих грошових коштів та 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 13 березня 2013 року він передав ОСОБА_4 кошти в сумі 20 тис. грн, а останній передав йому автомобіль ГАЗ САЗ 3507, державний номерний знак НОМЕР_1, та технічний паспорт на зазначений транспортний засіб.

ОСОБА_4 запевнив його, що має довіреність від власника автомобіля ОСОБА_6 з правом розпорядження та зобов'язався у найкоротший термін зняти автомобіль з обліку для подальшої реєстрації на його (позивача) ім'я. У подальшому йому (позивачу) стало відомо, що ОСОБА_9. не мав довіреності від власника на розпорядження автомобілем, транспортний засіб на час продажу знаходився у розшуку та на нього накладено арешт.

На теперішній час ним передано автомобіль законному власнику і виконавчою службою Цюрупинського районного управління юстиції Херсонської області автомобіль було реалізовано на електронних торгах. ОСОБА_8 відмовився добровільно повертати незаконно отримані ним кошти, чим спричинив йому майнових та моральних збитків.

Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 04 квітня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 20 тис. грн отриманих коштів, 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що відповідно до усної домовленості ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 20 тис. грн, взамін чого останній передав йому автомобіль ГАЗ САЗ 3507, державний номерний знак НОМЕР_1, та технічний паспорт на зазначений транспортний засіб, про що складено відповідну розписку (а. с. 6).

Згідно з технічним паспортом серії НОМЕР_2 транспортний засіб ГАЗ САЗ 3507, державний номерний знак НОМЕР_1, належить на праві власності ОСОБА_6 (а. с. 7).

Також установлено, що у грудні 2013 року працівниками Державної автомобільної інспекції було вилучено у ОСОБА_3 зазначений автомобіль, оскільки він перебував під арештом.

Звертаючись до суду, ОСОБА_3 посилався на те, що на момент передачі грошових коштів автомобіль знаходився під арештом і ОСОБА_4 не мав права розпоряджатися автомобілем, а саме відчужувати його та отримувати грошові кошти.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки договір купівлі-продажу автомобіля сторонами не укладався і у відповідача було відсутнє право на розпорядження ним, наявні всі підстави для стягнення отриманих відповідачем коштів, як безпідставно набутих.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1/ набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2/ відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі розписки (а. с. 6) ОСОБА_4 отримав 13 березня 2013 року від ОСОБА_3 20 тис. грн за проданий ним автомобіль ГАЗ САЗ 3507, державний номерний знак НОМЕР_1.

Зміст зазначеної вище розписки свідчить про наявність укладеного між сторонами договору, за умовами якого одна сторона передала автомобіль, а друга сторона отримала за нього кошти.

Вказані обставини не заперечували обидві сторони, зокрема про те, що ОСОБА_3 передав кошти у розмірі 20 тис. грн ОСОБА_4, взамін чого останній передав транспортний засіб ОСОБА_3

Відповідно до положень ст. ст. 4, 10, 60 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Апеляційний суд, погодившись із висновками суду першої інстанції та залишаючи його без змін, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на викладене уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не врахував, що згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не з'ясував, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не уточнив позовних вимог, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема не уточнив позовних вимог в частині підстав та предмета заявленого позову, та не зробив відповідних висновків, не звернув уваги на те, що кошти відповідачем набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Ураховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик