Справа № 159/4044/16-ц
Провадження № 2/159/82/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Денисюк Т.В.

за участю секретаря Гарбар О.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсними кредитний договір, укладений 15 травня 2007 року з Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк») за №074-22-05/07 та додаткові договори до нього № 1 від 06 березня 2009 року, № 2 від 17 вересня 2010 року з підстав їх невідповідності вимогам статей 11,15,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» та застосувати двосторонню реституцію.

Зокрема позивач вказав, що за умовами даного кредитного договору він повинен був отримати 255937,00 швейцарських франків, однак фактично отримав значно меншу суму, частина кредиту йому взагалі не видана, частина привласнена працівниками банку, у звязку з чим розпочато кримінальне провадження. За умовами договору, кошти підлягали отриманню траншами шляхом видачі готівкових коштів з валютного позичкового рахунку, однак позивачу кредитні кошти завжди видавались лише у гривнах. Крім того, договір містить нікчемні обмеження його особистих прав, такі як надавати банку довідку про отримані доходи. Також, ні на час укладення кредитного договору, ні на час укладення додаткових угод до нього, позивачу не була надана банком письмова інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав повністю та додатково пояснив, що оспорюваний кредитний договір укладено ним на пропозицію працівників банку, оскільки він вже мав в цьому банку непогашений валютний кредит на 70 000,00 дол США під заставу того ж нерухомого майна. Йому запропонували більшу суму кредиту вже у швейцарських франках, частину нового кредиту працівники банку скерували на погашення попереднього кредиту. Користуючись відновлювальною кредитною лінією він не міг контролювати реальні суми кредиту, як зясувалось згодом його заборгованість штучно збільшили. Окрім того, банк не приймав на погашення кредиту швейцарські франки, що на думку позивача, доводить дійсну природу кредиту як укладеного у національній валюті гривні.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала повністю з підстав вказаних у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечила та пояснила, що на час укладення договору не існувало законодавчої вимоги повідомляти позичальника письмово про сукупну вартість кредиту, водночас банк на запит ОСОБА_1 надав перед укладенням договору 23.04.2007 року всю необхідну інформацію про умови кредитування, після чого сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору. Додатковими угодами до договору не змінювались основні умови кредитування, зменшувався лише розмір обовязкового щомісячного погашення з метою полегшити повернення кредиту, тому потреби у наданні письмової інформації про сукупну вартість кредиту не було. Щодо дійсності кредитного договору представник відповідача пояснила, що судовим рішенням від 03.03.2015 року у справі №159/561/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, встановлено факт отримання ОСОБА_5 кредиту в розмірі 167785,00 швейцарських франків, встановлено факт невиконання позичальником своїх зобовязань та стягнуто заборгованість за кредитом і відсотками. Вважає заявлений позов безпідставним і просить у його задоволенні відмовити та застосувати до спірних правовідносин наслідки пропущення строків позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку про необґрунтованість заявленого позову, який задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 15 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» ) та ОСОБА_5 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 074-22-05/07 про надання кредиту у розмірі 255937,00 швейцарських франки з процентною ставкою 9,5% річних та кінцевим терміном повернення до 14.05.2017 року.

Згідно умов Кредитного договору кредит повинен надаватись окремими частинами «траншами» в розмірі та порядку визначеному договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 255937,00 швейцарських франки із визначеним графіком змін максимального ліміту заборгованості ( п.1.1.1. п.1.1.1.120 Договору).

06 березня 2009 року між банком та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду №1, за умовами якої з 10.03.2009 року змінено максимальний ліміт заборгованості в сторону його збільшення та відповідно зменшено розмір щомісячного платежу, який повинен здійснити позичальник на повернення кредиту. Усі інші умови Договору залишені незмінними, в тому числі процентна ставка по кредиту та кінцевий термін повернення.

17.09.2010 року між банком та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду №2, за умовами якої ще раз змінено максимальний ліміт заборгованості в сторону його збільшення та відповідно зменшено розмір щомісячного платежу, який повинен здійснити позичальник на повернення кредиту. Усі інші умови Договору залишені незмінними, в тому числі процентна ставка по кредиту та кінцевий термін повернення.

Рішенням Ковельського мсіькрайонного суду від 03.03.2015 року, яке набрало законної сили 12.05.2015 року, у справі №159/561/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №074-22-05/07 від 15 травня 2007 року в розмірі 1047349,73 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 102522,62 швейцарських франків, що еквівалентно 863445,51 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 19888,56 швейцарських франків, що еквівалентно 167501,45 грн., пені в розмірі 1947,61 швейцарських франків, що еквівалентно 16402,77 грн.

Вирішуючи спір по суті суд виходив з такого.

Із змісту кредитного договору вбачається, що між сторонами було укладено договір споживчого кредиту.

Статтями 626628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, кредитний договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Матеріалами справи доведено, що сторони досягли згоди щодо укаледння кредитного договору, визначили розмір кредиту, відсоткову ставку, порядок повернення та приступили до його виконання.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Самостійні підстави визнання споживчих договірів недійсними визначені Законом України «Про захист прав споживачів».

Статею 3 цього Закону в редакції чинній на час укладення оспорюваного договору передбачено, що споживач має право отримати необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товари (роботи, послуги), їх кількість, якість, асортимент, а також про їх виробника.

Банк виконав вказану вимогу законодавства та на запит ОСОБА_1 від 23.04.2007 року до укладення оспорюваного договору надав інформацію про параметри кредиту який узгоджується ( пункт 4 запиту), зазначив валюту кредиту, гривневий еквівалент, відсоткову ставку.

На час укладення кредитного договору Правила, надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, якими вимагалось надання споживачу письмової інформації про сукупну вартість кредиту ще не набрали чинності та не діяли.

Частиною четвертою статті 18 Закону в тій же редакції передбачено, що якщо надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про товар (роботу, послугу) та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: придбання товару (роботи, послуги), який не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Позивач не скористався своїм правом, а приступив до виконання договірних зобовязань.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

На час виконання кредитного договору та укладення додаткових угод до нього Закон України «Про захист прав споживачів» діяв у новій редакції.

Частиною другою статті 11 цього Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ст. 18 цього Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Як вбачається із змісту додаткових угод до кредитного договору, в них не передбачалось зміни таких істотних умов кредитного договору, які могли вплинути на зміну сукупної вартості кредиту, оскільки укладені вони з метою зменшення щомісячного обовязкового платежу та полегшення позичальнику умов повернення кредиту.

Таким чином, відсутність окремого письмового повідомлення перед укладенням додаткових угод не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Безпідставними є також твердження позивача про невідповідність валюти кредиту, обумовленої в договорі, реальній валюті виконання договірних відносин, оскільки згідно довідки ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 на виконання кредитного договору відкрито рахунок 3682 у валюті швейцарський франк.

Згідно виписок по кредитному рахунку банком проводилось валютування коштів перед їх видачею та зарахуванням.

Безпідставними є вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору з підстав включення в нього п.3.3.15, який зобовязує позичальника надавати кредитору довідку про отримані доходи не рідше один раз на рік. Оскільки згідно частини третьої ст. 11 Закону кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

В даному випадку банк виконує вимоги ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та перевіряє платоспроможність позичальника.

Що стосується вимог позивача про визнання недійсним кредитного договору у звязку з невідповідністю суми кредиту обумовленого в договір та фактично отриманого позивачем, то дана обставина не є обманом споживача в розумінні ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та не є підставою для визнання кредиту недійсним. Позивач відповідно до вимог ст.526 ЦК України вправі вимагати від кредитора належного виконання зобовязань за кредитним договором.

Таким чином, встановивши, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі щодо валюти кредиту, відсоткової ставки, графіку повернення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту.

Суд не вирішує питання строків позовної давності, оскільки визначив самостійну підставу для відмови у позові необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 212-218 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215, 526, 626-628,1054 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору №074-22-05/07 від 15 травня 2007 року та додаткових договорів до нього № 1 від 06 березня 2009 року, № 2 від 17 вересня 2010 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:ОСОБА_7