Провадження №22ц/790/790/17 Головуючий 1 інст. - Шиянова Л.О.
Справа № 639/3059/16-ц Доповідач - Бровченко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Швецової Л.А., Малінської С.М.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 09 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він, ОСОБА_2 постійно проживає і з 04 травня 2005 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_1. За цією ж адресою зареєстровані його донька, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та його колишня дружина ОСОБА_1 Зазначена квартира належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2004 року. Він надав дозвіл на реєстрацію відповідача в квартирі через два роки після одруження, яке відбулося 06 вересня 2008 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано. Спільне проживання з відповідачем за адресою реєстрації було припинено ще у вересні 2014 року, коли вона залишила його і вирушила на свою батьківщину в РФ, м. Когалим Ханти-Мансійського автономного округу Югри Тюменської області. З тих пір він проживає в своїй квартирі разом з маленькою дочкою, самостійно здійснює оплату всіх комунальних послуг і слідкує за технічним станом квартири. Відповідач майже півтора роки за місцем реєстрації не проживає, вона пішла з дому добровільно, усі свої речі, особисті документи забрала, оплату комунальних послуг не здійснює. Де зараз мешкає відповідач йому невідомо. З середини січня 2015 року між ними існував цивільний спір стосовно визначення місця проживання малолітньої дитини. З цього приводу відносини між ними були зіпсовані, але позивач зазначає, що це їх особисті стосунки, вони ніяким чином не торкалися житлового питання. Позивач зазначає, що з його боку жодних перешкод відповідачеві у проживанні і користуванні квартирою ніколи не було: ключі від тамбуру і вхідної двері досі залишаються у ОСОБА_1, замків він не міняв, відповідача не виганяв, будь-яких протиправних дій стосовно відповідача не вчиняв. З приводу будь-яких перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_1 нікуди не зверталася, ніяких скарг не подавала. Жодних поважних причин для того, щоб відповідач залишила його та пішла з квартири, не було. Колишня дружина відмовляється самостійно знятися з реєстраційного обліку, хоча квартира їй не потрібна і повертатися вона не збирається. Позивач зазначає, що він працює, утримує маленьку доньку та батьків-пенсіонерів. За такими обставинами його заробітної плати ледве вистачає на життя. Дитина хвора, потребує постійного догляду і коштовного лікування, її слід годувати, одягати, тому він не в змозі нести зайві витрати по сплаті за житло з урахуванням реєстрації відповідача. Це дуже суттєво впливає на його матеріальне становище, тому він звернувся до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 вересня 2016 року позовні вимоги задоволені. Визнано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення з'явившихся учасників процесу, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

В спірній квартирі зареєстрована донька сторін по справі, ОСОБА_3 та його колишня дружина ОСОБА_1, що підтверджується копією довідки №264 від 26 лютого 2016 року КП «Жилкомсервіс» дільниця №42 (а.с. 6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.03.2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 11-12). Рішенням суду встановлено, що на час розгляду справи сторони не мають спору майнового характеру, їх сім'я розпалась, спільного господарства сторони не ведуть з вересня 2014 року.

Як пояснив позивач, та що не було спростовано у судовому засіданні, спільне проживання з відповідачем за адресою реєстрації було припинено ще у вересні 2014 року, коли відповідач залишила позивача і вирушила на свою батьківщину в РФ, м. Когалим Ханти-Мансійського автономного округу Югри Тюменської області. З тих пір ОСОБА_2 проживає в своїй квартирі разом з маленькою дочкою, самостійно здійснює оплату всіх комунальних послуг і слідкує за технічним станом квартири. Відповідач майже півтора роки за місцем реєстрації не проживає, вона пішла з дому добровільно, усі свої речі, особисті документи забрала, витрати по сплаті комунальних послуг не здійснює.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 січня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 26 вересня 2016 року, місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, було визначено з позивачем, батьком дитини. Під час судового розгляду справи щодо встановлення місця проживання дитини було встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, проте за вказаною адресою не проживає. У період з вересні 2014 року по січень 2015 року відповідач разом з донькою виїхала на територію Російської Федерації, після чого повернулася в м. Харків та залишила дочку у батька. ОСОБА_1 перестала мешкати у спірній квартирі з січня 2015 року і це не було пов'язано із ремонтом. Обставини відсутності ОСОБА_1 за місцем реєстрації були предметом розгляду та були встановлені судом.

Факт відсутності відповідача у спірній квартирі підтверджується висновком Жовтневого відділення поліції (м. Харків) Київського відділу поліції (м. Харків) Головного управління Національної поліції в Харківській області від 29 березня 2016 року, із якого вбачається, що 25 березня 2016 року до Жовтневого відділення поліції (м. Харків ) Київського відділу поліції (м. Харків) ГУ Національної поліції в Харківській області із заявою звернувся ОСОБА_2, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, в якій просить підтвердити, або спростувати факт мешкання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1. В ході перевірки було встановлено, що за вищезазначеною адресою знаходиться в ізьована 2-х кімнатна квартира, яка розташована на 4 поверсі 9-поверхового будинку. Квартира належить гр. ОСОБА_2, який є заявником, та який повідомив, що при цьому у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3, (донька, 2011 р.н. ), яка мешкає там разом з батьком ОСОБА_2, та колишня дружина ОСОБА_1, яка на протязі тривалого періоду часу лише зареєстрована у вказаній квартирі, але не мешкає, не з'являється там, місцезнаходження її невідомо, зв'язку немає. За даним фактом з метою подальшої виписки в судовому порядку ОСОБА_2 звернувся до ОВС. Опитувані з цього приводу сусіди: ОСОБА_5, яка мешкає за адресою АДРЕСА_4, ОСОБА_6, яка мешкає за адресою АДРЕСА_5, ОСОБА_7, який мешкає за адресою АДРЕСА_6, підтвердили викладене. Згідно із заявою ОСОБА_2 до Жовтневого РВ міліції про зникнення ОСОБА_1 від 24 вересня 2014 року (реєстр № 8366) встановлено, що ОСОБА_1 не мешкає за зазначеною адресою з вересня 2014 року. В ході подальшої перевірки було встановлено, що у вищезазначеній квартирі речей ОСОБА_1 не має, що підтверджено сусідями. Фактів сварок стосовно майна, чи перешкоджання потрапляння у квартиру між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Жовтневому відділенні поліції ГУ Національної поліції в Харківській області зафіксовано не було. Фактів порушення діючого законодавства під час розгляду матеріалу встановлено не було. Встановити остаточні обставини за даним фактом, а також місцезнаходження ОСОБА_1 під час розгляду матеріалу не видалося можливим (а.с. 15).

У судовому засіданні факт відсутності ОСОБА_1 за місцем реєстрації АДРЕСА_1 підтверджений поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_8, які пояснили суду, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі біля півтора року, взагалі там не з'являється, речей її у квартирі немає, спорів та сварок щодо потрапляння ОСОБА_1 у квартиру не було.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач за місцем реєстрації більше року не проживає та реєстрація відповідача у квартирі, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2, є порушенням права власності позивача.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб у будь-який час, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Враховуючи вищезазначені вимоги законодавства та обставини справи, встановивши, що термін відсутності позивача у спірній квартирі становить більше ніж один рік, судова колегія вважає висновки суд першої інстанції про задоволення позовних вимог правильними.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що у 2014 році позивач з власної ініціативи залишила спірну квартиру, оскільки мала намір проживати з донькою на території Російської Федерації та відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду належних доказів своєї відсутності у останній понад встановлений законом термін з вини відповідача. На час розгляду справи відповідач не є членом сім'ї позивача за родинними ознаками (СК України), а також не може відноситися до членів сім'ї власника за житловими ознаками (ЖК України), оскільки відсутні підстави вважати, що позивач і ОСОБА_1 пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік з поважних причин, належними та допустимими доказами не підтверджено. З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 чинить перешкоди відповідачу у користуванні квартирою. З позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, відповідач до суду не зверталась.

Акти обстеження житлових умов у спірній квартирі складені ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_1, висновків суду не спростовують, оскільки протирічать іншим доказам по справі. З матеріалів справи вбачається, що відсутність ОСОБА_1 за місцем реєстрації не пов'язано зі здійсненням ремонту. Крім того, з вказаних актів не вбачається з яких причин проводилось обстеження спірної квартири та яким чином підтверджується проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі. Вказані акти були складені без участі власника спірної квартири, сусідів, які мешкають у житловому будинку та представників житлово-експлуатаційних організацій, які б могли підтвердити достовірність відомостей вказаних у актах щодо проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі.

Посилання ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції без її належного повідомлення висновків суду не спростовують та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність відкритих кримінальних проваджень, то ці доводи апелянта в даному випадку процесуальне рішення суду, прийняте по суті розглянутого ним питання не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного його вирішення.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді -