ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/717/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2017 р. суддя Дарницького районного суду м.Києва Вовк Є.І., вивчивши матеріали за позовом, поданим адвокатом Майданіком В.Ю., в якому позивачем вказаний ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування частки за утримання спільного часткового майна за період 2013 - 2016 роки,

Встановив:

До Дарницького районного суду м. Києва надійшов вказаний позов, в якому зазначена вказана вимога про стягнення з ОСОБА_4 частки за утримання спільного часткового майна за період 2013 - 2016 роки в розмірі 75100 грн. 57 коп.

Вказану заяву було подано без додержання вимог, викладених у ст.119 ЦПК України, а саме: не надано документу на підтвердження повноважень представника позивача, передбаченого ст.42 ЦПК України; зміст позовних вимог конкретно не викладений; не вказано номеру засобу зв"язку позивача; не вказано номеру засобу зв"язку відповідача; відсутнє обгрунтвання щодо конкретних складових суми стягнення, на які в обгрунтванні позову міститься лише огульне посилання - "з 2011 по 2016" без відповідного розрахунку, крім того всупереч періоду, який вищевказаний саме у позовних вимогах (обгрунтування і цієї суперечності відсутнє).

Згідно з ухвалою Дарницького районного суду м. Києва було вирішено: залишити без руху заяву з наданням заявнику строку для виправлення недоліків - 5 днів. Копія вказаної ухвали була отримана 23 січня 2017 року (згідно з наявною розпискою), проте недоліки позову не були усунуті, в тому числі, в заяві, підписаної Майданіком В.Ю., яка надійшла до Дарницького районного суду м. Києва 27 січня 2017 року.

Так, до суду не надано належних доказів щодо повноважень Майданіка В.Ю. на підписання вказаного позову, оскільки надано лише незавірену фотокопію щодо договору про надання правової допомоги - всупереч зокрема положенням ст.42 ЦПК України.

Так положеннями ст.42 ЦПК України передбачено наступне.

Повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені такими документами:

1) довіреністю фізичної особи;

2) довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника;

3) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

2. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання (при цьому, відсутнє посилання на докази щодо проживання (реєстрації) позивача у м. Вишгороді.

Довіреність фізичної особи, яка є суб'єктом права на безоплатну вторинну правову допомогу, за зверненням якої прийнято рішення про надання такої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

3. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням, з прикладенням печатки юридичної особи.

4. Повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором (тобто саме його оригіналом, а не фотокопією). До ордера обов'язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору (проте надана до суду копія не засвідчена підписом сторін).

5. Оригінали документів, зазначених у цій статті, або копії з них, посвідчені суддею, приєднуються до справи.

При цьому, суду не було надано оригіналу вказаного договору (або належним чином завіреного витягу з нього), навіть після винесення вищевказаної ухвали суду, і тому суддя був позбавлений можливості посвідчити копію з нього.

Крім того, заявником не враховано, що відповідно до імперативних вимог статті 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Проте, в позові зазначена лише вказана вимога про стягнення з ОСОБА_4 частки за утримання спільного часткового майна за період 2013 - 2016 роки в розмірі 75100 грн. 57 коп., але без зазначення стягувача - у цій вимозі конкретно не зазначено особи на користь якої вимагається стягнути кошти (зокрема, щодо дотримання принципів змагальності сторін (ст.10 ЦПК України) та диспозитивності (ст.11 ЦПК України) - розгляду справи виключно в межах позовних вимог). Крім того, вимога щодо вказаного стягнення (згідно з прямим контекстом її наявної редакції) не може бути виконана і у відповідності до імперативних вимог Закону України "Про виконавче провадження", в тому числі, ст.4, якою серед вимог до виконавчого документу зокрема передбачено необхідність зазначення в ньому відповідної резолютивної частини рішення (яка відповідно до вищевказаних імперативних положень ст.11 ЦПК України вочевидь не має виходити за межі відповідної прохальної (резолютивної) частини самого позову), що передбачає відповідні заходи його примусового виконання із зазначенням найменування стягувача.

Також, судом враховано, що згідно з ч.1 ст.16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

З положень ч.2 ст.121 ЦПК України вбачається: якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду; інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до положень ч.5 ст.121 ЦПК України - повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного, вважаю, що відповідно до ст.121 ЦПК України заяву належить повернути.

Керуючись ст.121 ЦПК України,

Ухвалив:

Повернути позов, в якому позивачем вказаний ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування частки за утримання спільного часткового майна за період 2013 - 2016 роки.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: