У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., Маляренко А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 06 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 20 липня 2013 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг 5 500 доларів США, що підтверджено розпискою.

Згідно з умовами розписки позика мала бути повернена позивачу у наступному порядку: 2 500 доларів США до 30 листопада 2013 року; 3 000 доларів США до 30 березня 2016 року.

Оскільки в обумовлений договором строк відповідач грошові кошти не повернув, просив стягнути з ОСОБА_5 5 500 доларів США, 3 % річних у розмірі 145,68 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 05 листопада 2015 року еквівалентно 130 310 грн 34 коп.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 5 500 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05 листопада 2015 року еквівалентно 126 947 грн 84 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 303 грн 11 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 06 вересня 2016 року рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року у частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасовано, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 269 грн 47 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що зі змісту боргових розписок від 20 липня 2013 року та 27 жовтня 2015 року, що надані позивачем, убачається, що ОСОБА_5 20 липня 2013 року взяв у позивача у борг 5 500 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути у наступному порядку: 2 500 доларів США до 30 листопада 2013 року; 3 000 доларів США до 30 березня 2016 року (а. с. 93, 94).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Суди правильно встановили справжню правову природу укладеного договору і зробили правильний висновок, що оскільки належних доказів на підтвердження повернення відповідачем грошових коштів за позикою не надано, позика у розмірі 5 500 доларів має бути стягнута з відповідача. Доводи ОСОБА_5 на те, що остання розписка написана ним під примусом належними та допустимими доказами в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджені.

Рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідачем 3 % річних не оскаржено та в апеляційному порядку не переглядалося.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом позов задоволено частково та стягнуто з відповідача 126 947 грн 84 коп., тобто частка задоволених позовних вимог складає 97,42 %. За таких обставин, апеляційний суд правильно вказав, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 97,42 % понесених документально підтверджених судових витрат, а саме 1 269 грн 48 коп.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у не скасованій апеляційним судом частині залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 06 вересня 2016 року та рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року у не скасованій апеляційним судом частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г. Маляренко А.В.