Номер провадження 2/643/157/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2017 року Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Стальмакової В.О., розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоровя «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», Комунального закладу охорони здоровя «Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3», треті особи - Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер», Державний заклад «Дорожня клінічна лікарня № 1 станції ОСОБА_2 державного територіальногалузевого обєднання «Південна залізниця», Інститут неврології, психіатрії та наркології Академії медичних наук України, про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: зобовязати КЗОЗ «ХОКПЛ № 3» та КЗОЗ «ХМПНД № 3» скасувати встановлений позивачу діагноз «параноїдальна шизофренія»; зобовязати КЗОЗ «ХОКПЛ № 3» та КЗОЗ «ХМПНД № 3» зняти його з диспансерного психіатричного обліку.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 2009 року перебуває на обліку в КЗОЗ «ХМПНД № 3» з діагнозом «параноїдальна шизофренія». З вказаним діагнозом позивач не погоджується, оскільки останній було поставлено внаслідок неправильного лікування та недбалого відношення лікарів до своїх обовязків. Так, позивач народився у 1988 році зі спадковою хворобою «Синдром Марфана». Вказана хвороба носить соматичний характер та є хворобою тіла, а не психічним захворюванням. Будучи ще дитиною, позивач поглиблено займався хімією, багато навчався, в результаті чого в нього почалися проблеми зі здоровям - погіршилися сон та апетит, зявилася хронічна втома та погане самопочуття. В 2004 році мати позивача повела його до Харківського Інституту неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України, де в подальшому проходило його лікування. Після того, як лікар став збільшувати дозування медикаментів, стан здоровя позивача став погіршуватись, після чого йому почали додавати нові медикаменти у високих дозах. В цілому лікування позивача у вказаному вище закладі тривало з 2004 року по 2006 рік. В травні 2006 року, внаслідок погіршення стану здоровя позивача, його було госпіталізовано до денного стаціонару Харківського Інституту неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України. 18.05.2006 року позивачу було поставлено попередній діагноз «параноїдальна шизофренія», після чого його було госпіталізовано до 14 відділення КЗОЗ «ХОКПЛ № 3», де останній проходив лікування до 19.09.2006 року. Під час лікування позивачу призначали сильнодіючі психотропні препарати у великих дозах, підтвердивши діагноз «параноїдальна шизофренія». З 2006 року по 2007 рік позивач перебував на обліку в Харківській міській студентській лікарні, де він отримував підтримуючу терапію медикаментами, від якої позивачу ставало тільки гірше. В березні 2007 року позивачу дозволили лікуватися вдома, вдома позивач ніякі препарати не приймав та його стан покращився. В період з 2008 року по 2009 рік, коли позивач не перебував на психіатричному обліку, в нього був відмінний стан здоровя, за виключенням хронічного безсоння. В 2009 році позивач став на облік в КЗОЗ «ХМПНД № 3» у лікаря ОСОБА_3, який не знайшов у нього ознак параноїдальної шизофренії. З 2011 року і до теперішнього часу позивач не приймає будьяких психотропних препаратів та в нього немає жодних проблем зі здоровям. З березня 2012 року позивач має намір працевлаштуватися хімікоманалітиком на Маліновський склозавод, проте йому для працевлаштування необхідно отримати сертифікат психіатра. КЗОЗ «ХМПНД № 3» відмовилось видати позивачу сертифікат, оскільки за документами у нього наявний діагноз «параноїдальна шизофренія». 11.04.2013 року позивача було добровільно госпіталізовано до КЗОЗ «ХОКПЛ № 3» з метою зняття діагнозу, але 07.05.2013 року комісія підтвердила діагноз «параноїдальна шизофренія». Не погодившись з вказаним діагнозом, позивач в березні 2014 року пройшов обстеження у Львівському обласному клінічному ПНД, та комісією лікарів не було підтверджено в нього діагнозу «параноїдальна шизофренія». В серпні 2014 року позивач знову звернувся до КЗОЗ «ХОКПЛ № 3», позивача було направлено на переогляд, проте лікарі відмовились скасовувати поставлений раніше діагноз. В березні 2015 року позивача було обстежено в Київській дорожній клінічній лікарні № 1, за результатами обстеження в нього не було виявлено шизофренії. Позивач звертався до різних інстанцій з приводу зняття діагнозу, проте результату ним отримано не було. У звязку з викладеним позивач звернувся до суду з дійсним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримали в повному обсязі. Пояснили, що діагноз шизофренія позивачу було постановлено помилково, оскільки під час постановки вказаного діагнозу лікарям не було відомо про наявність у позивача синдрома Марфана, який може давати симптоми, схожі із шизофренією.

Представник КЗОЗ ХОКПЛ № 3 позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову.

Представник Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня № 1 станції ОСОБА_2 державного територіальногалузевого обєднання «Південна залізниця» надав суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримав та зазначив на відсутності підстав для підтвердження діагнозу параноїдна шизофренія за результатами огляду, проведеного лікарями ДКЛ № 1.

Представник Інститут неврології, психіатрії та наркології Академії медичних наук України надав суду письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити в задоволенні останнього.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що працює завідувачем 14 відділення КЗОЗ ХОКПЛ № 3, позивач є її пацієнтом. Зазначила, що 18.05.2006 року позивач поступив до відділення, був соціально небезпечним. 19.05.2006 року був оглянутий комісією, яка дійшла висновку щодо необхідності його госпіталізації. Пояснила, що вважає правильним діагноз шизофренія параноїдна форма, F 20.09, який поставлений позивачу. Також зазначила, що на момент встановлення діагнозу даних щодо наявності у позивача синдрома Марфана не було, але якщо б такі дані були відомі, вони б не вплинули на діагноз, оскільки цей синдром не викликає симптоми, схожі із шизофренією. Також свідок зазначила, що з тим діагнозом, який був поставлений позивачу фахівцями з міст Львова та Києва, він не потребує обліку у психоневрологічному диспансері.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що працює лікарем-психіатром 24 відділення КЗОЗ ХОКПЛ № 3. Позивач був його пацієнтом в 2007 та 2014 роках. Під час обстеження позивача даних щодо наявності у останнього синдрома Марфана не було. Пояснив, що якщо б при повторному обстеженні позивача в 2014 році не було даних щодо наявності в анамнезі у останнього попередніх звернень та лікувань у психіатра, тобто в 2014 році було б перше звернення позивача до психіатра, то скоріше за все діагноз шизофренія позивачу поставлено би не було. Також зазначив, що коли позивачу було постановлено діагнози в 2007 та 2014 році, то лікарі не приймали до уваги попередні діагнози, а аналізували попередню симптоматику з історії хвороби та оцінювали її. Пояснив, що підтверджує діагноз шизофренія параноїдна форма, який поставлений позивачу. Зазначив, що якщо б при постановці вказаного діагнозу було відомо про наявність у позивача синдрома Марфана, це б не вплинуло на діагноз.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що працює лікарем-психіатром в 14 відділенні КЗОЗ ХОКПЛ № 3. Позивач є його пацієнтом. В 2013 році позивачу було підтверджено діагноз шизофренія параноїдна безперервний тип перебігу. Якщо станом на час обстеження в 2013 році було відомо про наявність у позивача синдрома Марфана, це б скоріше за всього не вплинуло на висновки комісії. Пояснив, що вважає правильним вказаний вище діагноз, поставлений позивачу.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що працює старшим науковим співробітником Інституту неврології, психіатрії і наркології АМН України. Пояснив, що позивач звертався до нього приблизно 10 років тому. Він не ставив позивачу діагноз шизофренія, проте поставлений ним діагноз міг передувати шизофренії. Якщо б йому було відомо про наявність у позивача синдрома Марфана, його діагноз скоріше за всього залишився таким же.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що працює старшим науковим співробітником Державної установи «Інститут неврології, психіатрії і наркології НАМН України». Підтвердила відомості, які містяться в епікризі. Зазначила, що інші обставини лікування позивача не памятає, оскільки відповідні події мали місце понад 10 років тому. Також пояснила, що не памятає, чи призначала позивачу ліки, зазначені в наданому ним зошиті, та не памятає, щоб інші лікарі просили її лікувати позивача.

Позивачем заявлено клопотання про призначення комплексної судовопсихіатричної експертизи для визначення його психічного стану та перевірки обґрунтованості постановки йому діагнозу параноїдальна шизофренія, проведення якої він просив доручити експертам Київського міського центру судово психіатричної експертизи, помістивши його в відділення стаціонарної судово психіатричної експертизи. Також позивачем зазначено питання, які він просив поставити на вирішення експертів.

В судовому засіданні позивач, його представники підтримали клопотання та викладені в ньому доводи. При цьому підтвердили свою згоду на поміщення позивача для обстеження до медичного закладу, на базі якого проводитиметься експертиза.

Представники відповідача та третьої особи не заперечували проти призначення експертизи та запитань, які позивач просив поставити на вирішення експертів. Власних запитань, які б вони також просили поставити на вирішення експертів, не зазначили.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо наявності підстав для призначення стаціонарної експертизи, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, способами забезпечення судом доказів є в тому числі призначення експертизи.

Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 143 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу.

Судом встановлено, що в матеріалах справи наявні суперечливі дані щодо стану психічного здоров'я позивача. Вирішення питання щодо стану психічного здоров'я позивача, наявності або відсутності у нього психічних захворювань, їх найменування тощо потребує спеціальних знань.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення клопотання та призначення експертизи, з метою забезпечення всебічного та повного з'ясування обставин.

При цьому суд відмовляє в постановленні на вирішення експерта наступних запитань:

- чи мають суттєве значення для правильності постановлення психіатричного діагнозу ОСОБА_1: призначення ОСОБА_1 медичних препаратів лікарем ОСОБА_6 за період з квітня 2005 року по травень 2006 року, та факт різкого погіршення самопочуття ОСОБА_1 після виконання призначень лікаря ОСОБА_6 ?;

- чи мають суттєве значення для правильності постановлення психіатричного діагнозу ОСОБА_1: призначення ОСОБА_1 медичних препаратів лікарем ОСОБА_7 16.05.2006 року, та факт різкого погіршення самопочуття ОСОБА_1 після виконання призначень лікаря ОСОБА_7 ?;

- чи потребував ОСОБА_1 у 2006 2007 роках підтримуючої терапії галоперидолу деканоатом та азалептиновм, що була призначена лікарем ОСОБА_4В, та на прийомі якої наполягала лікар ОСОБА_8 ?;

- якби комісією лікарів Харківського Інституту неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України при прийнятті рішення від 18.05.2006 року про постановлення ОСОБА_1 попереднього діагнозу «параноїдна шизофренія» були враховані: призначення ОСОБА_1 медичних препаратів лікарем ОСОБА_6 за період з квітня 2005 року по травень 2006 року, погіршення самопочуття ОСОБА_9 після виконання призначень лікаря ОСОБА_6, призначення ОСОБА_1 медичних препаратів лікарем ОСОБА_7 16.05.2006 року, різке погіршення самопочуття ОСОБА_1 після виконання призначень лікаря ОСОБА_7, то чи могли б ці обставини бути підставою для виключення постановлення ОСОБА_1 діагнозу «параноїдна шизофренія»?

Вказані обставини, зокрема призначені ліки та стан здоровя позивача, відображені у відповідній медичній документації, яка буде досліджуватись експертами. Крім того, позивач не позбавлений можливості надати експертам відповідні пояснення з приводу обставин його лікування, а також стану здоровя. Враховуючи наведене, відповідна інформація буде отримана та досліджена експертами в ході проведення експертизи та врахована під час підготовки висновків щодо наявності або відсутності у позивача того чи іншого захворювання психічної діяльності, в звязку з чим відсутні підстави виносити на вирішення експертів відповідні запитання. Крім того, як вбачається з доводів позовної заяви та сформульованих позовних вимог, предметом доказування в даній цивільній справі є визначення стану психічного здоровя позивача, а не визначення тактики його лікування протягом того чи іншого періоду. Також суд не вважає за можливе, формулюючи запитання, посилатись на погіршення або різке погіршення стану здоровя позивача як на достовірно встановлені обставини, оскільки вказані формулювання є оціночними та їх встановлення на даній стадії розгляду справи виходить за межі компетенції суду та його спеціальних знань.

Керуючись ст. 27, 145, 202, 203, 208-210 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Призначити стаціонарну судово-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, проведення якої доручити експертам Київського міського центру судово психіатричної експертизи, попередивши експертів про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 Кримінального кодексу України. Помістити ОСОБА_1 для проведення експертизи у відділення стаціонарної судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово психіатричної експертизи.

На вирішення експертів поставити наступні питання:

1) Чи хворіє на даний час ОСОБА_1 на психічну або душевну хворобу, якщо так, то на яку саме ?

2) Якщо встановлено факт наявності в ОСОБА_1 психічного розладу, то чи є він хронічним або затяжним з тяжкими стійкими та часто загострюваними хворобливими проявами?

3) Чи страждав ОСОБА_1 яким-небудь психічним розладом на момент прийняття комісією лікарів Харківського Інституту неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України рішення від 18.05.2006 року про постановлення йому попереднього діагнозу «параноїдальна шизофренія», підтвердженого в подальшому лікарями Комунального закладу охорони здоровя «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» ? Якщо так, то яким саме?

4) Чи має суттєве значення для правильності постановлення психіатричного діагнозу наявність у ОСОБА_1 захворювання «синдром Марфана»?

5) Якби комісією лікарів Харківського Інституту неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України при прийнятті рішення від 18.05.2006 року про поставлення ОСОБА_1 попереднього діагнозу «параноїдальна шизофренія» було виявлено та враховано наявність у нього захворювання «синдром Марфана», то чи могла б ця обставина бути підставою для виключення постановлення ОСОБА_1 діагнозу «параноїдальна шизофренія»?

6) Чи потребував ОСОБА_1 встановлення диспансерного нагляду у 2006 році, та на якій підставі ?

7) Чи потребує ОСОБА_1 на теперішній час встановлення над ним диспансерного нагляду та на якій підставі ?

З метою проведення експертизи помістити ОСОБА_1 до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, що розташований за адресою: вул. Кирилівська, 103А, м. Київ.

Витрати по проведенню експертизи покласти на ОСОБА_1.

Провадження у справі зупинити на час проведення експертизи.

Ухвала може бути оскаржена в частині зупинення провадження у справі в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Крівцов Д.А.