Справа № 131/390/16-ц Провадження № 22-ц/772/344/2017Головуючий в суді першої інстанції Шелюховський М. В.
Категорія 57Доповідач Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючої: Марчук B.C.

Суддів: Зайцева А.Ю., Войтка Ю.Б.

при секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживача та визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на заочне рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся в Іллінецький районний суд Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги мотивував тим, що 18 лютого 2016 року між ним та відповідачем було укладено Договір фінансового лізингу №002348, предметом якого є трактор МТЗ 82.1.26.2012.

В цей же день позивач сплатив 49 000 грн. - платіж згідно договору №002348.

Перед цим, представником відповідача Тіодоровою Т.О було надано позивачу на аркуші паперу банківські реквізити ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" для оплати частини коштів (передоплати) за трактор і не було роз'яснено призначення вказаного платежу, який виявився адміністративним платежем на користь лізингодавця - відповідача у справі, в той час як говорилося, що це часткова оплата вартості трактора МТЗ 82.1.26.2012 року, на що позивач і розраховував, тому вважає таку поведінку відповідача - обманом.

Представник компанії не надала йому достатнього часу для ознайомлення зі змістом договору фінансового лізингу та запевнила, що чим швидше він підпише його, тим швидше отримає акційний трактор. Після чого ним було підписано вказаний договір.

Повернувшись додому, ОСОБА_2 уважно ознайомився з ним і виявив, що замість погодженої ціни трактора 100 000 гривень була зазначена нова ціна - 490 000 гривень; замість вірного трактору МТ 82.1.26 2012 року випуску було вказано - МТЗ 82.1.26. Крім того, відповідно до вказаного договору, як він зрозумів згодом, ним було сплачено адміністративний платіж, а не авансовий платіж за трактор.

Ще позивач зазначає, що у ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" відсутня ліцензія на надання фінансових послуг, а саме: фінансового лізингу.

Таким чином, позивач вважав, що при укладенні даного Договору до нього, як до споживача зі сторони відповідача було застосовано несправедливі умови та нечесна підприємницька практика, а отже порушені його права, як споживача, в порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на викладене ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002348 від 18 лютого 2016 року, укладений між ним та ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" та стягнути з відповідача на його користь сплачених ним 49000 грн., застосувавши наслідки недійсності договору.

Заочним рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 25.11.2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено: визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002348, укладений 18 лютого 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та лізингоодержувачем ОСОБА_2; стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 49000 (сорок дев'ять тисяч) гривень сплаченого ним 18 лютого 2016 року адміністративного платежу у виді авансу за товар. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням, ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» оскаржило його в апеляційному порядку, як ухвалене з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а також через те, що не були досліджені всі обставини в справі. Так, апелянт вказав, що суд не перевірив відповідності істотних умов договору вимогам закону; вважає, що права позивача, як споживача не порушені, оскільки момент виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо придбання предмету лізингу ще не розпочався на час, як звернення з позовом так і розгляду справи; що сторони в договорі погодили усі лізингові платежі, в тому числі і адміністративний платіж та порядок його сплати; що позивач має повну цивільну дієздатність і у нього було вільне волевиявлення до підписання договору на вказаних у ньому умовах; що суд безпідставно застосував до даних правовідносин норму п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а також вирішити питання судових витрат.

Перевіривши матеріали справи, рішення суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Зі змісту ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Задовольняючи позов, суд виходив з наступного.

18.02.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 002348 з додатками. Згідно договору, відповідач зобов'язується придбати у власність предмет лізингу, а саме трактор МТЗ 82.1.26.2012, і передати його у користування позивача в строк та на умовах цього Договору, позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 12 - 19). Цього ж дня ОСОБА_2 сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингов компанія «Ваш авто», 49000 гривень, що підтверджується квитанцією на а.с.20. Призначення платежу - згідно договору № 002348.

Не зазначення в квитанції дійсного призначення платежу "адміністративний платіж" дає підстави для висновку, що дії відповідача були нечесними та недобросовісними і вчинені умисно, щоб привабити клієнта та схилити його до укладання договору. Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду.

Ще в Договорі у розділі "визначення термінів" та по тексту договору цей платіж значиться як першочерговий одноразовий адміністративний платіж у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу (згідно Додатку № 1) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Ще у розділі зазначено, що таке призначення вказаного платежу зберігається незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

За умовами договору, до отримання в користування предмета лізингу лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж -10%, авансовий платіж - 50 %, комісія за передачу -3% від ціни предмета лізингу. Авансовий платіж, який відповідно до умов договору може збільшитись в сумі, лізингоодержувач має право сплатити частинами протягом 12 місяців, що слідує із визначення термінів у договорі, його умов та підтверджується Додатком № 1 до договору (а.с.19).

Згідно з п.1.3 Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ 82.1.26.2012), зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (ста двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 договору.

У статті 11 оспорюваного договору визначені умови переходу від лізингодавця до лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Виходячи з встановлених обставин, суд дійшов висновку, що на правовідносини між сторонами договору фінансового лізингу поширюються, зокрема, і елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Ще судом встановлено, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3 але до договору не додається.

Так, у пункті 8.2 Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (17818,18 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (п.8.3 Договору). При цьому, суд прийшов до висновку про те, що зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Колегія суддів вважає даний висновок є слушним та таким, який грунтується на досліджених доказах.

Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем.

У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента.

За договором фінансового лізингу, майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів.

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

На підставі викладених обставин та діючих норм цивільного права, суд вважає, що юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу дають підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. І при цьому та відповідно до положень ст. 655 ЦК України, погоджена сторонами ціна предмету лізингу є істотною умовою такого договору.

З умов Договору та додатку № 2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики трактора, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України.

Крім того, у пункті 4.3 Договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток № 3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу.

Згідно пунктів 12.1, 12.13 Договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції.

Відповідно до п.3.2.7 Договору, лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж чи поставку предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 ст.12 Договору, що стосується обсягу повернення коштів, а адміністративний платіж взагалі поверненню не підлягає.

Таким чином, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі 15530 грн.

З огляду на вказане, суд підставно вважає, що така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу.

Відповідно до п.10.1 оспорюваного Договору, лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця згідно графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3 до Договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 7 відсотків.

Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів і сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування.

Вказана обставина є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, тому не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач.

Відповідно до п. 10.4 Договору, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору, сторони домовились та беруть на себе зобов'язання щоб до купівлі транспортного засобу підписати додаток № 3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Пунктами 1.7, 9.7 оспорюваного Договору передбачено обов'язок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізингу (протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу.

В такий спосіб лізингоодержувач передбачає імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики.

З огляду на викладене, зазначені умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві, а отже є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, оскаржуваний Договір фінансового лізингу не відповідає нормам, визначеним у Законі України «Про фінансовий лізинг», зокрема, його ст. ст.6, 11 та ст. 16.

Зокрема, ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" говорить, що лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.

Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. Згідно додатку № 1 до Договору, розмір адміністративного платежу становить 15530 гривень.

Отже, виходячи з норм ст. 16 Закону, адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Про це свідчить і той факт, що у спірному Договорі у розділі "визначення термінів", лізинговий платіж і адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що адміністративний платіж не підпадає під визначення лізингового платежу, наведене у ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Вказана обставина підтверджується і пунктом п.12.1 оспорюваного Договору лізингу, у якому зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем комісія за організацію даного договору лізингоодержувачем не повертається.

Ч. 2 ст.627 ЦК говорить, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги про захист прав споживача.

Враховуючи встановлені обставини, суд правомірно застосував норми Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, норми Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідну практику Європейського Суду та Верховного Суду України і прийшов до правильного висновку про задоволення позову, адже в ході розгляду справи встановлено, що оспорюваний договір та його умови порушують принципи добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, а тому є несправедливим. Крім того, подача адміністративного платежу у розмірі 49 000 грн., як платежу за договором, який за умовами Договору не повертається у жодному випадку, є нечесною підприємницькою діяльністю, з огляду на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, суд вірно встановив обставини справи, належним чином перевірив їх доказами, які оцінив в порядку ст. 212 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував правові норми, які їх регулюють і дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність визнання договору недійсним та застосування реституції.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, є необґрунтованими, надуманими та не відповідають встановленим обставинам справи. В апеляційній скарзі апелянт трактує обставини на власний розсуд, переоцінюючи надані докази на свою користь. За таких обставин, апеляційну скаргу, як безпідставну слід відхилити, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права - залишити без змін, в силу ст. 308 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» відхилити.

Заочне рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та з цього ж моменту протягом 20 днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді/підписи/

З оригіналом вірно

суддя: В.С. Марчук