Єдиний унікальний номер 219/3022/2014-ц Номер провадження 22-ц/775/198/2017
Головуючий у 1 інстанції: Фролова Н.М.
Доповідач: Тимченко О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Агєєва О.В., Дундар І.О.,

за участю секретаря: Яворського О.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3. ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року в задоволені позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_1, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3. ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності, відмовлено у повному обсязі.

З зазначеним рішенням не погодилась третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, про задоволення позовних вимог ТОВ «Теплообмінник» у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що встановлення умислу в діях представника є оціночним фактом, який встановлюється на підставі, як правило, не прямого зізнання в цьому учасників правочину, а оцінкою доказів, які обумовлювали настання несприятливих наслідків для довірителя, котрий за наслідками вчинено правочину отримав від цього збитки. Продавцем за спірним договором купівлі-продажу є юридична особа , яка відповідно до ч.1 ст. 84 ЦК України здійснює підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками. Судом не враховано, що спірний автомобіль був реалізований за ціною значно менше ринкової ціни, що є невигідним для підприємницької діяльності. Суд першої інстанції не дослідив підстави та причини продажу автомобіля за ціною, яка значно нижчі ніж ціна, яку можливо було отримати за його продаж як металобрухту , не надав оцінки доказам, а саме звіту про оцінку вартості транспортних засобів, наданих позивачем, безпідставно відмовив у виклику до суду в якості свідка колишнього головного бухгалтера ОСОБА_5 Також суд, безпідставно врахував лише пояснення відповідача та свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, та не прийняв до уваги надані позивачем докази та пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_10 Крім того, суд не врахував, що через маючи неробочий стан та безліч дефектів фактично усіх вузлів та агрегатів, транспортні засоби , за поясненнями відповідача 15 лютого 2013 року, через два тижня після їх придбання, були ним перереєстровані на себе в органах Державтоінспеції, що свідчить про повну їх відповідальність конструкції і технічному стану обов'язковим вимогам правил, нормативів і стандартів України.

Представник ТОВ «Теплообмінник» в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав,просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма № 533 від 09.02.2017 року (т.2 а.с.203).

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_1 в судовому засідання доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача та третю особу, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно наказу ТОВ «Теплообмінник» №14 від 01.02.2013 року з обліку для реалізації знято напівпричіп бортовий - Е КАЗ 9370 (державний реєстраційний номер НОМЕР_1) та вантажний/ сідловий тягач - Е КАМАЗ модель 5410 (державний реєстраційний номер НОМЕР_2) (т.1, а.с.4). Відповідно до наказу ТОВ «Теплообмінник» № 15 від 01.02.2013 року, підписаного директором ОСОБА_6, надано згоду на продаж належного на праві власності вантажний автомобіль КАМАЗ 5410 (державний реєстраційний номер НОМЕР_2) разом із причепом КАЗ 9370 до нього (державний реєстраційний номер НОМЕР_1) залишковою вартістю - 6698 (шість тисяч шістсот дев'яносто вісім) грн. 16 копійок за 7000 (сім тисяч) грн. 00 копійок в зв'язку з виробничою необхідністю (т.1, а.с.5). Довідкою про залишкову вартість майна №30 від 01.02.2013 року, підтверджено, що станом на 01.02.2013 року згідно з даними бухгалтерського обліку залишкова вартість автомобіля КАМАЗ 5410 (державний реєстраційний номер НОМЕР_2) разом із причепом КАЗ 9370 до нього (державний реєстраційний номер НОМЕР_1) становить разом із ПДВ та податком на прибуток - 6698 (шість тисяч шістсот дев'яносто вісім) грн., 16 копійок (т.1, а.с.6). Згідно договору № 3/13 купівлі-продажу автотранспортного засобу від 01.02.2013 року (а.с.15), ТОВ «Теплообмінник», від імені якого на підставі статуту діяв його директор ОСОБА_6, продало, а ОСОБА_11 купив автомобіль марки «КАМАЗ» (державний реєстраційний номер НОМЕР_2), разом з причепом марки «КАЗ 9370», (державний реєстраційний номер НОМЕР_1) 1991 року випуску. Ціна договору - 7 000 грн. Договір укладено на основі договорів комісії №1232 та №1233 від 01.02.2013 року (т.1, а.с.7-14). Відповідно до звітів №№015 та 014 про оцінку колісного транспортного засобу від 14.05.2014 року, виконаними оцінювачем Приватного підприємства «Фірма «Інженер», ринкова вартість вантажного сідлового тягача КАМАЗ 5410, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, як металобрухту, станом на 01.02.2013 року складає 13 852 грн.; ринкова вартість напівпричепа бортового тентового КАЗ 9370, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 як металобрухту, станом на 01.02.2013 року складає 29 537 грн. (т.1, а.с.19-24). У службовій записці від 17.04.2014 року, адресованій дійсному директору ТОВ «Теплообмінник» ОСОБА_12, ОСОБА_6 зазначив, що у січні 2013 року він отримав вказівку від засновників товариства ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про продаж автомобіля марки «КАМАЗ». Переговори велись з покупцем засновниками, а договір укладався ним у нотаріальній конторі з покупцем по залишковій вартості, на вимогу ОСОБА_13 (т.1, а.с.18). Згідно довідки Територіального сервісного центру 1442 регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області №1807 від 16.06.2016 року, станом на 16.06.2016 року власником транспортного засобу КАМАЗ 5410 10850, (1991), зелений, № шасі НОМЕР_3 є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; власником КАЗ 9370, (1991), зелений, № шасі НОМЕР_4 є ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.173).

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, які би свідчили про наявність у діях представника товариства - ОСОБА_6 зловмисної домовленості з відповідачем - ОСОБА_2 на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 01.02.2013 року .

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Частиною 1 ст.237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз'яснення про те, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю (п.22).

Таким чином, необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або спільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) здійснення дій представника в межах наданих йому повноважень.

З огляду на викладене, для оцінки договору як такого, що укладений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, однією з обставин, що підлягають доказуванню є наявність умисної змови представника, який здійснює укладення договору від імені довірителя - сторони цього договору, з іншою його стороною.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у діях представника товариства - ОСОБА_6 зловмисної домовленості з відповідачем - ОСОБА_2 на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 01.02.2013 року .

Нових доказів яки б давали підстави для задоволення позовних вимог ТОВ «Теплообмінник», у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх не подання було зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що укладений правочин поніс несприятливі наслідки для підприємства, яке отримало збитки від укладання спірного договору купівлі-продажу, оскільки позивачем не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції доказі ні підтвердження умисної змови представника від керівником підприємства ТОВ «Теплообмінник» - ОСОБА_6 та ОСОБА_15.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що спірний автомобіль було продано, за ціною значно менші нижчі ніж ціна, яку можливо було отримати за його продаж як металобрухту, оскільки як вбачається із матеріалів справи автомобіль було відчужено 01.02.2013 року, довідкою про залишкову вартість майна від 01.02.2013 року підтверджено, що залишкова вартість автомобіля КАМАЗ 5410 (державний реєстраційний номер НОМЕР_5) разом з причепом до нього КАЗ 9370 (державний реєстраційний номер НОМЕР_1) складає 6698,16 гривен., згідно акту № 1232 від 01.02.2013 року технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер , а саме автомобіля КАМАЗ 5410 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 16.01.2007 року ), стан автомобіля є незадовільним та потребує капітального ремонту (т.2 а.с.13) та згідно акту №1233 від 01.02.2013 року технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер , а саме причепу КАЗ 9370 ( свідоцтво про реєстрацію: НОМЕР_7 від 16.01.2007 року) є у незадовільному стані та потребує капітального ремонту ( т.2 а.с.9). Посилання позивача на звіт №015 про оцінку колісного транспортного засобу від 14 травня 2014 року, як на доказ зловмисно домовленості між сторонами правочину, є необґрунтованим, оскільки дослідження було проведено без огляду транспортних засобів, що викликає сумнів в достовірності викладених в ньому відомостей, а клопотання про призначення експертизи позивачем не заявлялось. Крім того, доказів яки б спростовували, данні зазначені в довідки про залишкову вартість майна від 01.02.2013 року та в актах № 1232 та № 1233 від 01.02.2013 року суду позивачем не надано.

Не обґрунтованими також є і доводи апеляційної скарги, щодо допущення судом першої інстанції порушення процесуальних прав при досліджені доказів та невірної оцінки пояснень свідків.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Суд першої інстанції дав вірну оцінку поясненням свідків ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_9, доказів того, що такі пояснення судом були викладені у невідповідності з їх змістом, зафіксованим на технічному засобі, відповідачем не надано. Зауважень на журнал судового засідання не принесено.

Згідно ж ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволенні позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції ухвалено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Рішення суду є законним і обґрунтованим, тому відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Суд першої інстанції правильно визначився з нормами матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами і обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК України та роз'яснень що містяться у п. 18 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, а тому апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: О.О.Тимченко

Судді: О.В. Агєєв

І.О. Дундар