Ухвала

іменем україни

23 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Іваненко Ю.Г., СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_8, на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 1984 року її брат ОСОБА_9 набув право власності на 39/100 частини будинку АДРЕСА_1 З 1996 року і до дня смерті 29 квітня 2015 року ОСОБА_9 мешкав у м. Харкові.

Посилаючись на те, що з 1984 року вона постійно проживає у будинку АДРЕСА_1 з 1996 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє і користується ним, несе витрати з його утримання, позивач ОСОБА_4 просила встановити факт її постійного проживання в період з 1984 року до листопада 2015 року у житловому будинку АДРЕСА_1 визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями в цілому, який на підставі виданого 8 липня 1997 року виконавчим комітетом Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області свідоцтва про право власності належить ОСОБА_9

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Встановлено факт її постійного проживання в період з травня 1984 року по листопад 2015 року у житловому будинку АДРЕСА_1 В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в незадоволеній частині її позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За замістом зазначеної статті набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею в порядку набувальної давності права власності на вищезазначений житловий будинок, оскільки у розумінні ст. 344 ЦК України ОСОБА_4 не є добросовісним володільцем спірного житлового будинку.

Такий висновок судів відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_8, відхилити, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук Ю.Г. Іваненко
О.В. Ступак

Колегія суддів: