Провадження № 2/643/1690/17
23.02.2017 року Московський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді Довготько Т.М.
при секретарі Бахметьєвій Ю.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 Умрузак Хожакуловича про звернення стягнення на предмет іпотеки,
Представник позивача в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.
Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст.224, 225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що 29.07.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №826/1-27/20/8-158, відповідно до якого позивач надав відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 64 000,00 доларів США, зі сплатою 14,0 процентів річних з щомісячним погашенням основної заборгованості та кінцевим терміном погашення заборгованості 28.07.2018 року (а.с. 5-12).
Факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 64 000, 00 доларів США, що еквівалентно 309 984,00 грн. підтверджується меморіальним валютним ордером №1 від 29.07.2008року (а.с.16).
Згідно додаткової угоди №1 від 21.10.2008 року про внесення змін до Договору кредиту, було змінено процентну ставку за користування кредитом на рівні 14, 5 процентів річних /а.с.13-14/.
Згідно додаткової угоди №2 від 30.10.2014року, позичальник набув право на анулювання (прощення) залишку заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами у сумі, що дорівнює сумі здійсненого платежу /а.с.15/.
Відповідно до п. 1.2. кредитного договору кредит надається позичальнику на наступні цілі: на поточні потреби.
Відповідно до п.п.3.3.5, п.п.3.3.6, п.п.3.3.7 кредитного договору позичальник зобов'язався погашати Кредитору в повному обсязі Кредит в строк, встановлений пп. 1.1., 3.3.15 Договору, сплачувати Кредитору проценти та комісії в порядку, встановленому в п. 2.4, 2.5 Договору, сплачувати Кредитору неустойку (пеню, штраф) в порядку, встановленому у п. 2.6 Договору.
Позичальник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав, грошові кошти в рахунок погашення заборгованості по кредиту та відсоткам не сплатив, чим порушив умови кредитного договору.
В порядку досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача направлялася вимога про погашення заборгованості по кредитному договору /а.с.22,23/.
Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.
Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений кредитним договором строк з відповідною сплатою за його користування.
Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк.
Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором установлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України (кредитний договір), передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71(ст.ст.1046-1053) ЦК України.
Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 548 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема заставою, порукою.
П. п. 2.4.3., іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно підпункту 4.5.1. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у тому числі за рішенням суду.
В силу ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.
Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки.
Статтею ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Згідно ст. 1 названого Закону майновим поручителем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника.
Статтею 11 Закону передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.
Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимог, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», п. 4.5.1. іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі на підставі рішення суду.
З огляду на наведене, суд приймає рішення про задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Що стосується вимог позивача в частині витрат, повязаних зі збереженням та реалізацією предмета іпотеки, в цій частині, суд відмовляє у задоволенні позову за необґрунтованістю, так як вказані вимоги є неконкретизованими та не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.
Крім того, відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то протягом його дії не може бути примусово стягнуто нерухоме майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання і у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири.
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справах № 6-57цс15 та № 6-58цс15, від 07 липня 2015 року у справі № 6-345цс15.
Оскільки позовні вимоги банку в частині звернення стягнення на спірну квартиру як предмет іпотеки підлягають задоволенню, проте, наявні передбачені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підстави для його застосування (спірна квартира виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України ОСОБА_1 за кредитом, наданим йому 29.07.2008р. ПАТ «Укрсоцбанк» як кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті - доларах США на підставі кредитного договору, суду не надано у передбаченому ст.ст.10,60,137 ЦПК України порядку належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 у власності іншого нерухомого житлового майна, загальна площа спірної квартири 61,7 кв.м., що не перевищує 140кв.м.), - рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії цього Закону.
Згідно ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесенні судові витрати.
Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України,
Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 Умрузак Хожакуловича про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.
Рішення суду не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнути з ОСОБА_1 Умрузак Хожакуловича, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судові витрати в розмірі 42 957 /сорок дві тисячі девятсот пятдесят сім/ грн. 64 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційному суду Харківської області через Московський районний суд м.Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т.М. До вготько