Справа №473/2934/16-ц 06.03.2017 06.03.2017 06.03.2017
Справа №473/2934/16-ц Головуючий першої інстанції Вуїв О.В.
Провадження №22-ц/784/376/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

06 березня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком Л.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визначення часток в спільній частковій власності,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 пред'явила вищевказаний позов до ОСОБА_5.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно договору купівлі-продажу від 17 липня 1975 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_7 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Інша частина обумовленого будинку належала на праві власності ОСОБА_7, та після її смерті перейшла у власність її сина ОСОБА_5

Під час укладання договору купівлі - продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 існувала домовленість щодо продажу частини житлового будинку, що відповідала 1/2 частки цього майна, і протягом тривалого часу позивач вважала, що володіє та користується половиною житлового будинку, однак, як з'ясувалось, у самому договорі невірно зазначено частка, яка перейшла у її власність, а саме 43/100 часток, що не відповідає дійсності.

Посилаючись на викладені обставини, положення ст.392 ЦК України, а також на те, що відповідач ОСОБА_5 не визнає за нею право власності саме на 1/2 частку житлового будинку, хоча як до укладення договору, так і після цього законних підстав для зміни належної сторонам частки у праві власності на будинок не було, позивач ОСОБА_3 просила визначити, що її частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 становить 1/2 частину цього майна.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав. Зазначав, що за договором купівлі-продажу від 17 липня 1975 року позивачу було продано саме 43/100 частки житлового будинку, що відповідало волі сторін договору. Крім того, твердження позивача про те, що вона протягом сорока років вважала себе власником половини житлового будинку не відповідає дійсності.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що визначення часток в спільній частковій власності законом не передбачено, оскільки частки в такому виді спільної власності вже визначені. До того ж, вважав твердження позивача про фактичне набуття за договором частини нерухомого майна в розмірі, що не відповідає розміру, зазначеному в договорі купівлі-продажу, безпідставними.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники мають рівні права.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як вбачається з матеріалів справи, інвентаризаційної справи та встановлено міськрайонним судом, 22 квітня 1971 року ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.6-7, інвентаризаційна справа а.с.5-6).

Цього ж дня ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_8 іншу 1/2 частку вказаного житлового будинку (інвентаризаційна справа а.с.7-8), ставши власником вказаного майна в цілому.

17 липня 1975 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого, остання купила належних ОСОБА_7 43/100 частини житлового будинку та нежитлових споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.8-9, інвентаризаційна справа а.с.10-11).

29 листопада 1979 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_9 43/100 частки житлового будинку та нежитлових споруд по АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа а.с.13).

14 травня 1984 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та згідно свідоцтва останній успадкував 57/100 часток житлового будинку та нежитлових споруд по АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа а.с.15).

03 серпня 2005 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_3 43/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд по АДРЕСА_1. При цьому, у договорі зазначено, що на земельній ділянці розташовано тамбур дерев'яний а ІІ-1, один житловий будинок, кам'яний, житловою площею 64.7 кв.м., загальною площею105.0 кв.м., зазначений у плані літ. А-1, літня кухня кам'яна, зазначена у плані літ. Г-1, сарай кам'яний - літ. Д-1, сарай кам'яний - літ. Е-1, сарай кам'яний - літ. Ж-1, сарай кам'яний - літ. З-1, сарай кам'яний - літ. И-1, сарай цегляний - літ. К-1, туалет цегляний - літ. Л-1, літня кухня кам'яна - літ. М-1, туалет цегляний - літ. Н-1, гараж цегляний - літ. О-1, сарай цегляний - літ. П-1, баня кам'яна - літ. Р-1, сарай кам'яний - літ. С-1, огорожа №1-3 (інвентаризаційна справа а.с.18).

Звертаючись до суду та фактично оспорюючи раніше визначені частки співвласників у житловому будинку, позивач просила визначити, що її частка у праві спільної часткової власності становить 1/2 частку вищевказаного майна.

Разом з тим, встановивши, що правових підстав для визначення частки у праві спільної часткової власності немає, а діюче законодавство, за певних умов, передбачає лише збільшення розміру частки у праві спільної часткової власності (ч.3 ст.357 ЦК України), то колегія суддів вважає, що міськрайонний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Твердження позивача та її представника про фактичне набуття за договором купівлі-продажу від 17 липня 1975 року 1/2 частини спірного нерухомого майна є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці та не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області вважає, що судове рішення міськрайонного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина