Справа № 723/176/17
Провадження № 2-о/723/452/17

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2017 року Сторожинецький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Дедик Н.П.

за участю секретаря судового засідання Полішенко С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сторожинець цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , представник заявника Громадська організація «Всеукраїнський рух «Сила права» в особі виконавчого директора Севериненка Вадима Андрійовича, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:
Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із завою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що її син ОСОБА_2 загинув при виконанні обов`язку військової служби 31 липня 2014 року на території Луганського міжнародного аеропорту біля с.Георгіївка, Лутугівського р-ну, Луганської обл., внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Вказує, що вона з 01.06.2016 року є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права».

Зазначає, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Нові Бросківці, Сторожинецького району, Чернівецької області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Від шлюбу з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, ОСОБА_2 .

Вказує, що з кінця лютого-початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів і з цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.

Вважає, що на військову агресію Російської Федерації проти України вказують постанова Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. №1207-VІІ, Закон України «Про санкції» від 14.08.2014 р. №1644-VІІ, постанова Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 року №254-VІІ, постанова Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ДНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VІІІ, постанова Верховної Ради України від 27.01.2015 року №129-VІІІ, якою затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Вказує, що військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій, при цьому посилається на Резолюцію ПАРЄ від 09.04.2014 року, Резолюцію Європарламенту (2014/2965 (RSP) від 15.01.2015 р., Резолюцію ПАРЄ від 25.06.2015 року.

Також на підтвердження тієї обставини, що відносно України відбувається збройна агресія Російської Федерації, вказує на дані прес-центру СБУ від 27 серпня 2014 року, від 05 вересня 2014 року, оперативну інформацію Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ від 22.08.2014 року, Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України», представлений незалежною неурядовою правозахисною організацією Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою, а також на повідомлення з різних засобів масової інформації.

Вважає, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно ч.2 ст.61 ЦПК України.

Зазначає, що у зв`язку з оголошенням мобілізації в особливий період, її син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був призваний Сторожинецьким районним військовим комісаріатом Чернівецької області на військову службу в Збройні сили України та зарахований до складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) в м.Чернівці. В складі 87-го окремого аеромобільного батальйону 80-ї окремої десантно-штурмової бригади, стрілець-номер обслуги 2-го аеромобільно-десантного відділення 2-го аеромобільно-десантного взводу 3-ої аеромобільно-десантної роти ОСОБА_2 , згідно наказу №4 від 07.05.2014 року ТВО командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) проходив військову службу у зоні проведення АТО, а саме в смт.Євсуг Луганської області, та приймав участь в обороні Луганського міжнародного аеропорту.

31 липня 2014 року близько 13 год. солдат ОСОБА_2 , виконуючи разом з військовослужбовцями 3-ої аеромобільно-десантної роти бойове завдання по обороні та охороні Луганського аеропорту, потрапив під обстріл системи залпового вогню противника (БМ-21 «Град»), отримав вибухову травму, внаслідок чого помер.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №2412-ДМ/14 від 02.08.2014 року, виданого комунальним закладом охорони здоров`я Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи, витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2366 від 18 серпня 2014 року, витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №65 від 3.07.2014 року та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 07 серпня 2014 року, виданого виконавчим комітетом Новобросковецької сільської ради, Сторожинецького району, Чернівецької області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 31 року в с.Георгіївка, Лутугівського району, Луганської області Луганський міжнародний аеропорт, внаслідок отриманої вибухової травми: травма і причина смерті пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.

Указом Президента України від 04.06.2015 року №311/2015 за особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі ОСОБА_2 посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня.

Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказує, що встановлення юридичного факту, що поранення та загибель її сина, ОСОБА_2 , яка сталася при виконанні обов`язку військової служби внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, буде породжувати юридичні наслідки визначення статусу ОСОБА_2 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 р., що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Після визначення даного статусу заявник отримає право звернутися за допомогою до міжнародних гуманітарних організацій, у тому числі до Міжнародної Федерації Червоного Хреста.

Вважає, що встановлення факту того, що загибель її сина, ОСОБА_2 , яка сталася внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено.

Просила встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , при виконанні обов`язку військової служби 31 липня 2014 року на території Луганського міжнародного аеропорту біля с.Георгіївка, Лутугівського району, Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В судове засідання заявник не з`явилася, будучи належно повідомленою про час та місце розгляду справи, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, підтримує в повному обсязі, просила її задовольнити.

Представник заявника представник громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права» до суду не з`явився, будучи належно повідомленими про час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі.

Представник заінтересованої особи Російської Федерації до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності заявника, представника заявника, представників заінтересованих осіб.

Дослідивши письмові та речові докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З 08.04.2014 року солдат ОСОБА_2 перебував на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) №4 від 07.05.2014 року, приймав участь в АТО, що підтверджується довідкою від 09.07.2014 р. №612 (а.с.79).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого виконавчим комітетом Новобросковецької сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області 07.08.2014 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце смерті с.Георгіївка, Лутугівського району Луганської області (а.с.94).

Як вбачається з лікарського свідоцтва про смерть №2412-ДМ/14 від 02.08.2014 р. причиною смерті ОСОБА_2 є вибухова травма (а.с.91).

Як зазначено у витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії №2366 від 18.08.2014 року травма і причина смерті ОСОБА_2 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с.92).

Відповідно до акту розслідування випадку загибелі військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , затвердженого командиром в/ч НОМЕР_1 04.12.2014 року, солдат ОСОБА_2 загинув при виконанні службових обов`язків військової служби у районі проведення антитерористичної операції (а.с.80-83).

Указом Президента України від 04.06.2015 року №311/2015 за особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі солдат ОСОБА_2 нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ступеня (посмертно).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 , видане воно 31.07.2015 року Чернівецьким облвійськкоматом ОСОБА_1 матері військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби (а.с.117).

Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України).

До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Наведені положення Конституції України знайшли сій розвиток у нормах Закону України «Про оборону України», Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Зокрема, як визначено в статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому-сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому-восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З врахуванням наведеного можна дійти висновку, що встановлення факту збройної агресії належить до компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.

Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Так, 15 квітня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

27 квітня 2015 року Верховна Рада України своєю постановою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

В подальшому Верховна Рада України Постановою від 21.04.2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці 1 пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року №555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

За приписами ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

Таким чином, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні.

Відповідно до ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:

1)родинних відносин між фізичними особами;

2)перебування фізичної особи на утриманні;

3)каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4)реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5)проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6)належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім.»я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім.»ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7)народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8)смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9)смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно роз`ясень, викладених в пункті 1 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо:

-згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

-чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

-заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

-із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право;

-встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, в судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна, припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник має на меті визначити статус ОСОБА_2 як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 12.08.1949 року, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Після визначення даного статусу, заявник отримує право звернутися за допомогою до міжнародних гуманітарних організацій, у тому числі до Міжнародної Федерації Червоного Хреста.

Аналізуючи положення вказаної Конвенції, суд вважає, що застосування її норм щодо конкретної особи не пов`язується із встановленням судом тих чи інших фактів, що мають юридичне значення, а має місце по замовчуванню у разі перебування особи під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Враховуючи викладене, зважаючи на положення чинного цивільного процесуального законодавства України, зокрема ст.256 ЦПК України, суд вважає, що факт, який має юридичне значення і який просить встановити заявник в порядку окремого провадження, відноситься до сфери публічного права, закріплений державними органами на законодавчому рівні, внаслідок чого є загальновідомим; заявником не зазначено, які юридичні наслідки, що від них залежатиме виникнення, зміна або припинення її особистих чи майнових прав, настануть внаслідок такого факту, а тому підстав для задоволення заяви суд не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.234, 235, 256, 259 ЦПК України, суд, -

вирішив:
Заяву ОСОБА_1 , представник заявника Громадська організація «Всеукраїнський рух «Сила права» в особі виконавчого директора Севериненка Вадима Андрійовича, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

СУДДЯ: