Справа № 450/2983/14 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/704/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Жукровської Х.І.

з участю: ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

представника ПАТ «Державний ощадний банк України»

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_6 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 січня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про солідарне стягнення заборгованісті за кредитним договором у загальному розмірі 193873,21 гривень, та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1938,73 грн.

Оскаржуваним заочним рішенням позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, 06.07.1963 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки НОМЕР_2, на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 156/7 від 28.09.2007, розмір якої становить 193873,21 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6, на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» судові витрати у розмірі 1938,73 грн.

Заочне рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_3, ОСОБА_6,вважають, що заочне рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначають, що суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 3 ст. 122 ЦПК України не звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів у справі, навіть після повернення поштових рекомендованих відправлень із відповідною відміткою відділення поштового зв»язку, внаслідок чого, судові повістки у справі надсилались на адресу за якою відповідачі не проживають, а також, вони не отримали усіх наявних матеріалів справи, що зумовило неправильне та завищене нарахування суми заборгованості за кредитом.

Також, 03 лютого 2015 року ОСОБА_3 було виконано грошове зобов»язання за договором відновлювальної кредитної лінії № 156/7 від 28 вересня 2007 року у повному обсязі та сплачено кошти у сумі 127523,03 грн., що підтверджується квитанцією № 8818318 від 03 лютого 2015 року. Отже, грошове зобов»язання боржника за отримання споживчого кредиту, згідно договору відновлювальної кредитної лінії № 156/7 від 28 вересня 2007 року було припинене шляхом виконання, а тому, ухвалене рішення призвело до повторного стягнення з відповідачів тієї ж самої заборгованості.

Крім цього, апелянти зазначають, що прострочення виконання грошового зобов»язання виникло ще в серпні 2011 року і як наслідок з вересня 2011 року, у кредитора виникло право звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості по останньому договором платежу. Проте, банк звернувся в суд з позовом лише 24 жовтня 2014 року, тобто, з пропуском трьохрічного строку позовної давності. Щодо пред»явлення позовної вимоги до ОСОБА_6, як до поручителя апелянти вважають її безпідставною, оскільки, на момент звернення до суду із вказаним позовом порука за кредитним договором була припиненою, що не було враховано судом при ухваленні оскаржуваного рішення. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістомзобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.09.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем, ОСОБА_3, було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 156/7 (кредитний договір).

Згідно умов п. 1.1. кредитного договору, банк зобовязувався надавати позичальнику на умовах договору кредит в сумі 150 000,00 грн., а позичальник зобовязувався прийняти, належним чином перевірити та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 15,5% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

Відповідно до п. 3.3.1 договору № 156/7, позичальник зобовязувався точно в строки, обумовлені договором, повернути кредит в сумі 150000,00 грн. та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобовязання за цим договором. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобовязань по цьому договору на першу вимогу банку в порядку передбаченому цим договором достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів, нарахованих на фактичний залишок заборгованості по кредиту, а також сплатити штрафні санкції, в порядку та на умовах передбачених цим договором, а також відшкодувати банку в повному обсязі збитки, під якими сторони розуміють витрати будь-якої із сторін, що сталися внаслідок невиконання або неналежного виконання Договору.

ПАТ «Державний ощадний банк України» зобовязання за кредитним договором по наданню кредитних коштів виконав належним чином, що підтверджено випискою з особового рахунку відповідача, отримання кредитних коштів відповідачем не заперечувалося..

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3І, зобовязань за кредитним договором по поверненню кредитних коштів, відсотків за користування кредитними коштами, своєчасно не виконував, внаслідок чого у нього станом на 10.10.2014 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 193873, 21 грн., з яких 56250,00 грн. залишок строкового кредиту; 56250,00 грн. - залишок прострочених платежів по кредиту; 1433,22 грн. - нараховані проценти за користування кредитом за період до 30.09.2014 року; 46503,93 грн. - залишок простроченої заборгованості по процентах; 13646,51 грн. - пеня за прострочення сплати основної заборгованості за період з 01.11.2011 року по 09.10.2014 року; 10126, 34 грн. - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом за період з 17.02.2012 року до 09.10.2014 року; 3810,80 коп. розмір інфляційних витрат від простроченої суми заборгованості по кредиту; 3541,87 грн. розмір інфляційних витрат від простроченої суми заборгованості по процентах; 1197,57 грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості по кредиту;1112,97 грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості по процентам.

У відповідності із п. 5.2 договору відновлюваної кредитної лінії № 156/7 від 28.09.2007 року за порушення взятих на себе зобовязань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування Кредитом Позичальник зобовязується сплатити на користь Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на прострочених платежів від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Пункт 7.8 договору відновлюваної кредитної лінії № 156/7 від 28.09.2007 року, передбачає, що сторони домовилися про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України до 3-х років для всіх грошових зобов»язань Позичальника (в тому числі, але не виключно) щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені умовами цього договору.

Оскільки сторони договору при його укладенні домовилися про збільшення строків позовної давності по всіх платежах, в тому числі і щодо пені, то вірним є її розрахунок за період протягом трьох років, за період з 01.11.2011 року до 01.10.2014 року, доводи апелянта про неправомірність нарахування пені в період з 01.11.2011 року до 01.10.2014 року спростовуються п. 8 договору, у якому сторони домовилися про збільшення строків позовної давності.

Зважаючи на те, що кредитний договір недійсним в судовому порядку не визнавався, а відтак зазначені в ньому умови є обов»язковими до виконання його сторонами.

Встановивши наявність заборгованості, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що така підлягає стягненню.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт посилається на те, що він погасив заборгованість в розмірі 127523.03 грн., що підтверджується квитанцією від 03.02.2015 року, однак зазначена сума не була врахована при розрахунку заборгованості станом 10.10.2014 року при пред»явленні даного позову.

З копії рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 02.11.2012 року вбачається, що ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у розмірі 127523.03 грн., яка склалася станом на 27.09.2012 року, звернення стягнення на предмет іпотеки, рішенням суду від 02.11.2012 року позов банку задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором відновлюваної кредитної лінії №156/7 від 28.09.2007 року.

Такі доводи апелянта колегія суддів вважає безпідставним та необґрунтованими, оскільки розрахунок заборгованості було зроблено станом на 10.10.2014 року, зазначена сума в розмірі 127523.03 грн. була внесена на рахунок позивача 03.02.2015 року вже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, а відтак зазначена сума коштів не могла бути врахована при ухваленні оскаржуваного рішення,.

На спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідачі, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надали іншого розрахунку, твердження апелянта про те, що ним 03.02.2015 року було внесено на рахунок банку 127523.03 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, і такі не були враховані позивачем при складанні розрахунку заборгованості, спростовуються тим, що кошти вносилась вже після 10.10.2014 року, а відтак такі не могли бути враховані при складанні розрахунку, який складався станом на 10.10.2014 року, тобто, на момент пред»явлення позову.

Доводи апелянта про відсутність у боржника ОСОБА_3 заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 156/7/1 від 28.09.2007 року, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не спростовані належними та допустимими доказами, відповідачем не надано іншого розрахунку на спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем, який проведено у відповідності до умов договору та ст. 625 ЦК України.

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 156/7/1 від 28.09.2007 року між ОСОБА_6 (Поручитель) з однієї сторони та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (Кредитор), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», з другої сторони, та ОСОБА_3, (Боржник) з третьої сторони було укладено договір поруки № 156/7/1.

Згідно умов п. 2.1 даного договору у разі порушення Боржником виконання зобовязання Кредитор має право вимагати від Поручителя виконання зобовязання Боржника перед Кредитором згідно з умовами Кредитного договору, в порядку передбаченому цим Договором.

Відповідно до п. 1.1. договору поруки Поручитель зобовязується перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобовязання за Кредитними договором.

Задовольняючи позов в повному обсязі та стягуючи заборгованість за кредитним договором солідарно з боржника, ОСОБА_3, та поручителя, ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що боржник та поручитель несуть солідарну відповідальність за невиконання зобов»язань за договором відновлюваної кредитної лінії № 156/7/1 від 28.09.2007 року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з оглядку на наступне.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що у звязку з неналежним виконанням позичальником своїх зобовязань за договором відновлюваної кредитної лінії, позивачем на адресу ОСОБА_3, ОСОБА_6, 08.09.2011 року, за місцем їх проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2, направлено термінове повідомлення із зазначенням розміру заборгованості за договором станом на 06.09.2011 року, а також з вимогою погасити заборгованість до 12.09.2011 року.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, долученого до матеріалів справи, заборгованість, яка склалася у позичальника станом на 06.09.2011 року, про стягнення якої вимагалося у повідомленні від 08.09.2011 року №548, ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_6 добровільно сплачена не була.

Задовольняючи позов про солідарне стягнення заборгованості з боржника, ОСОБА_3, та поручителя, ОСОБА_6, суд першої інстанції не врахував положень пунктів 4.1, 4.2 договору поруки, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6, які передбачають, що порука припиняється припиненням забезпеченого нею зобов»язання за кредитним договором, порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов»язань за кредитним договором №156//7 від 28.09.2007 року не пред»явить вимоги до поручителя. Тобто, договором поруки визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Оскільки з повідомлення від 08.09.2011 року №548 та з рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 02.11.2012 року, вбачається, що банк змінив строк виконання основного зобов»язання, а з позовом до поручителя звернувся лише 24.10.2014 року, на думку колегії суддів до спірних правовідносин слід застосувати норму ч.4 ст.559 ЦК України, та вважати поруку ОСОБА_6 припиненою, а відтак вона не може нести солідарної з боржником відповідальності.

За таких обставин, виходячи з положень ч.4 ст. 559 ЦК України, колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції про солідарне стягнення заборгованості з боржника, ОСОБА_3, та поручителя, ОСОБА_6 і така підлягає стягненню лише з боржника, ОСОБА_3

За вищенаведеного, висновок суду першої інстанції про солідарне стягнення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 156/7/1 від 28.09.2007 року з боржника, ОСОБА_3, та поручителя, ОСОБА_6, не грунтується на вимогах чинного законодавства, суперечить ч.4 ст. 559 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором лише з боржника, ОСОБА_3, а відтак позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» підлягають до задоволення лише в частині стягнення заборгованості з боржника, ОСОБА_3, а в задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_6 слід відмовити з врахуванням вищезазначених підстав..

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, 06.07.1963 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» в особі філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» 193873.21 грн. заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 156/7 від 28.09.2007 року.

В задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_6 про солідарне стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2