Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Попрас В.О.,

при секретарі - Томіної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

04.11.2016 р. позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, яку 06.02.2017 р. уточнила та просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в розмірі 5 240 752,00 гри. в якості основної суми заборгованості та 4 821 491,84 грн. в якості пені за Договором позики, а всього просить стягнути 10 062 243,84 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.08.2002 р. між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір позики (далі за текстом Договір позики), за яким позивачка передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 250 000,00 доларів США. Згідно умов Договору позики ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовилися про передачу коштів на наступних умовах: строк повернення грошових коштів - до 01.08.2014 р.; цільове призначення позики - здійснення будівництва житлового будинку за адресою: м. Харків, в'їзд 2-й Піщаний, 2; місце виконання зобов'язання - адреса будівництва будинку відповідача, вказаний у п.1 Договору позики - м. Харків, в'їзд 2-й Піщаний, 2; плата за користування позикою - безвідсоткова позика; валюта зобов'язання - долари США; штрафні санкції - пеня в розмірі 0,1 відсотка від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення. Всупереч взятим на себе зобов'язанням за Договором позики ОСОБА_2 виконав їх лише частково та фактично повернув лише 56 400,00 доларів США (дата останнього платежу 07.09.2014 р.), а решта боргу в розмірі 193 600,00 доларів США залишилася несплаченою. Станом на день подання позовної заяви, враховуючи встановлений НБУ курс гривні до долара США, сума основного боргу становить 5 240 752,00 грн. Несплата відповідачем ОСОБА_2 суми боргу після спливу строку, встановленого Договором, є простроченням виконання грошового зобов'язання та порушенням умов договору. Згідно із положеннями п.7 Договору у випадку порушення позичальником строку повернення позики, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,1 відсотка від неповерненої суми позики за кожен день прострочення. Таким чином, за прострочення виконання основного зобов'язання ОСОБА_2 зобов'язаний сплатити на користь позивачки пеню в розмірі 4 821 491,84 грн. На момент укладення Договору позики відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, а на гроші, отримані в позику від позивачки, було здійснено будівництво будинку, в якому вони фактично проживали, як це і було обумовлено договором позики. Хоча відповідачка ОСОБА_3 формально не є стороною правовідносин за Договором позики, тим не менш, позивачка вважає, що вона має відповідати за цим зобов'язанням солідарно на підставі ч.4 ст.65 СК України, оскільки позика була цільовою - надавалася для здійснення будівництва спільного будинку №2 по вулиці в'їзд 2-й Піщаний у місті Харкові. Тому ОСОБА_1 просить стягнути солідарно з обох відповідачів: 5 240 752,00 грн. в якості основної суми заборгованості за Договором, 4 821 491,84 грн. в якості пені за Договором, а всього - 10 062 243,84 грн.

11.05.2017 р. ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов, в якому просить визнати недійсним договір позики, укладений 01.08.2002 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки вважає Договір позики є фіктивним, так як укладений він без наміру створення відповідних правових наслідків, «заднім» числом, з метою впливу на особисті матеріальні права ОСОБА_3, яка до 12.08.2011 р. перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 та припинили сімейні стосунки ще у 2009 році, так як ОСОБА_2 створив нову сім'ю і з того часу проживає разом із позивачкою ОСОБА_1 До моменту отримання копії позову ОСОБА_3 ніколи не чула від колишнього чоловіка або будь-якої іншої особи про те, що він взяв в борг гроші. Вказаний у позові житловий будинок був побудований виключно на гроші, які ОСОБА_3 отримувала від здійснення підприємницької діяльності, так як відповідач ОСОБА_2 не працював та не мав самостійного заробітку. Ніяких інших коштів, аніж ті, що були зароблені ОСОБА_3, як підприємцем, для будівництва не залучалися. 05.07.2002 р. ОСОБА_3 уклала із ППКФ «ЛЕНС» договір підряду на будівництво житлового будинку за адресою: м. Харків, 2-й Пісчаний в'їзд, 2, вартість будівництва якого становила 379 255,00 грн., які ОСОБА_3 повністю сплатила у липні 2002 року, про що свідчать відповідні приходні - касові ордери. За будівництво будинку ОСОБА_3 сплатила особисті кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності у період 2000-2002 р. Також ОСОБА_3 відомо про те, що до 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 взагалі не були знайомі, тому не могли укласти договір позики у 2002 році. На момент укладання договору позики ОСОБА_1 було 24 роки і надання нею незнайомому чоловікові безпроцентної позики у розмірі 250 000,00 доларів США без будь-яких фінансових або майнових гарантій на строк одинадцять років визиває здивування. ОСОБА_3 вважає, що факт надання суду такого документу з боку позивачки та процесуальна поведінка відповідача ОСОБА_2, свідчить про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 побудовані на підставі зловмисної домовленості вказаних осіб та ґрунтуються виключно на сфальсифікованих доказах. Раніше ОСОБА_2 вже намагався заволодіти спірним житловим будинком, користуючись неправомірними вчинками, а саме вводив суд в оману щодо моєї позиції по цивільній справі за його позовом про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок. В якості правових підстав для визнання недійсним Договору позики, ОСОБА_3 посилається на ст.ст.203, 215, 232 ЦК України та вказує, що договір позики був укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нібито 01.08.2002 р. З часу укладення договору, а саме з 01.08.2002 р. по листопад 2016 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приховували факт укладання договору позики. Крім того, грошей, нібито отриманих за договором позики, ОСОБА_2 ніколи не надавав ОСОБА_3 та взагалі ніколи не повідомляв її ці обставини, що підтверджує зловмисну домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Враховуючи, що договір позики, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не відображає справжньої волі сторін щодо правових наслідків укладеного договору, вказаний правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а тому цей договір позики підлягає визнанню недійсним.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, зустрічний позов ОСОБА_3 не визнав і в його задоволенні просив відмовити. Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 та просив їх задовольнити в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просив відмовити, вважаючи їх необґрунтованими.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги ОСОБА_1 визнали частково, вважали, що позов підлягає частковому задоволенню, позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 не визнали в задоволенні позову просили відмовити, посилаючись на те, що предметом позову ОСОБА_1 є договір позики, що був укладений із ОСОБА_2, коли він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 Грошові кошти, отримані у позику від ОСОБА_1, були витрачені в інтересах сім'ї, тому що позика була цільовою та гроші витрачені на будівництво житлового будинку, де відповідач проживав спільно з дружиною. Рішенням суду від 12.08.2011 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. В листопаді 2011 року відповідач ОСОБА_2 звертався до Київського районного суду міста Харкова з позовом про визнання права власності на самочинно побудований житловий будинок №2 по в'їзду 2-му Піщаному в м. Харкові. Вказаний позов був задоволено рішенням суду від 22.12.2011 р. Колишня дружина відповідачка ОСОБА_3 вищевказане рішення суду оскаржила до апеляційного суду, оскільки заявила про свої права як співвласника на спірний будинок. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.09.2012 р. рішення Київського районного суду міста Харкова від 22.12.2011 р. скасовано, а в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. ОСОБА_2 вважає, що вищевказаним рішенням встановлено факт того, що спірний будинок було придбано ОСОБА_3 в період шлюбу з ОСОБА_2 та всі роботи по завершенню будівництва здійснено в період шлюбу. Відповідно до ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Так, відповідач ОСОБА_2, отримавши грошові кошти у позику від позивачки ОСОБА_1, витратив їх за цільовим призначенням - на будівництво житлового будинку №2 по в'їзду 2-му Піщаному в місті Харкові. У подальшому, ним було повернуто позивачці ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 56400,00 доларів США, а решта залишилася несплаченою, оскільки колишня дружина відповідача - ОСОБА_3 перестала брати участь в обслуговуванні боргу, хоча до цього часу самостійно проживає в спірному будинку і не пускає туди відповідача. Зважаючи солідарний обов'язок відшкодування позичених у позивачки на будівництво грошових коштів, відповідач ОСОБА_2 вважає за можливе визнати пред'явлений позов лише за умови залучення ОСОБА_3 до участі в цій справі в якості співвідповідача. Окрім того, відповідач ОСОБА_2 не погоджується із розміром нарахованої пені. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з пунктом 2 Договору позики від 01.08.2002 р. кінцевим строком повернення позики є 01.08.2014 р. Таким чином, позивачка має право стягувати пеню лише за період з 01.08.2014 р. по 01.08.2015 р., а не за весь період прострочення боргового зобов'язання.

Суд, заслухавши представників сторін, відповідача ОСОБА_2, свідка, дослідивши докази по справі, вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

01.08.2002 р. позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали Договір позики, згідно якого позивачка передала відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 250 000,00 доларів США, які ОСОБА_2 зобовязувався повернути до 01.08.2014 р.

Зобов'язанням за договором позики відповідач ОСОБА_2 виконав частково, повернувши 56400,00 доларів США, а решта сума боргу в розмірі 193 600,00 доларів США не сплачена.

Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно положень ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Станом на день прийняття рішення по справі, згідно даних Національного банку України - курс гривні до долара США становить - 26,871 грн. за 1 долар США, а отже, сума основного боргу становить - 5 202 225,60 грн. (193 600 х 26,871).

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Несплата відповідачем ОСОБА_2 суми боргу після спливу строку, встановленого Договором позики, є простроченням виконання грошового зобов'язання та його порушенням, через що до винуватого в порушенні умов договору може бути застосована неустойка.

Частиною першою статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.7 Договору позики, позивачка та відповідач ОСОБА_2 домовилися, що у випадку порушення позичальником строку повернення позики, вказаного у п.2 цього Договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка від неповерненої суми позики за кожен день прострочення.

Відповідач ОСОБА_2 подав заяву про застосування позовної давності до позовних вимог в частині стягнення передбаченої Договором позики пені.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з пунктом 2 Договору позики від 01.08.2002 р. кінцевим строком повернення позики є 01.08.2014 р. Таким чином, позивачка має право стягувати з відповідача ОСОБА_2 пеню лише за рік, а не за весь період прострочення боргового зобов'язання.

Таким чином, за прострочення виконання основного зобов'язання відповідач ОСОБА_2 зобов'язаний сплатити на користь позивачки пеню в розмірі 1 898 812,34 грн. (193 600 х 0,001 х 365 х 26,871).

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, з ОСОБА_2 на її користь підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 01.08.2002 р. у розмірі 5 202 225,60 грн. та пені у розмірі 1 8989 812,34 грн., а всього 7 101 037,94 грн.

Позивачка ОСОБА_1, посилаючись на ч.4 ст.65 СК України, просила стягнути заборгованість за Договором позики та грошові кошти за прострочення виконання основного зобов'язання солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки вважає, що позика надавалась для будівництва будинку №2 по вулиці в'їзд 2-й Піщаний у місті Харкові, а на момент укладення Договору позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Проте, позовні вимоги про стягнення заборгованості за Договором позики та грошових коштів за прострочення виконання основного зобов'язання з відповідачки ОСОБА_3 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідач ОСОБА_3 в письмових запереченнях на позов ОСОБА_1 зазначила, що договір позики від 01.08.2002 р. є фіктивним, укладений «заднім» числом, з метою впливу на особисті матеріальні права ОСОБА_3, яка з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у шлюбі, що був розірваний 12.08.2011 р. Сімейні стосунки ОСОБА_3 і ОСОБА_2 фактично припинили ще у 2009 році, так як ОСОБА_2 створив нову сім'ю і з того часу проживає разом із позивачкою ОСОБА_1 Раніше ОСОБА_3 ніколи не чула від колишнього чоловіка або будь-якої іншої особи про те, що він нібито взяв в борг гроші та й ще таку велику суму. Вказаний у позові житловий будинок побудований виключно на гроші, які ОСОБА_3 отримувала від здійснення підприємницької діяльності, так як відповідач ОСОБА_2 не працював та не мав самостійного заробітку. Ніяких інших коштів, аніж ті, що були зароблені ОСОБА_3, як підприємцем, для будівництва не залучалися. Крім того, ОСОБА_3 достеменно відомо про те, що до 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 взагалі не були знайомі, тому не могли укласти договір позики у 2002 році. На момент укладання договору позики ОСОБА_1 було 24 роки і надання нею незнайомому чоловікові безпроцентної позики у розмірі 250 000,00 доларів США без будь-яких фінансових або майнових гарантій на строк одинадцять років визиває здивування. До листопада 2016 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 приховували факт укладання договору позики. Грошей, нібито отриманих за договором позики, ОСОБА_2 ніколи не надавав ОСОБА_3 та взагалі ніколи не повідомляв її ці обставини. ОСОБА_3 вважає, що позовні вимоги, предявлені ОСОБА_1 до неї, та процесуальна поведінка відповідача ОСОБА_2, свідчить про те, що позов ОСОБА_1 побудований на підставі зловмисної домовленості з ОСОБА_2, який раніше вже намагався заволодіти спірним житловим будинком, користуючись неправомірними вчинками, ввівши суд в оману щодо позиції ОСОБА_3 по цивільній справі за його позовом про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок.

Згідно наданих суду доказів, 05.07.2002 р. ОСОБА_3 уклала із ППКФ «ЛЕНС» договір підряду на будівництво житлового будинку за адресою: м. Харків, 2-й Пісчаний в'їзд, 2. Вартість будівництва, відповідно до локальної сміти становила 379 255,00 грн., які ОСОБА_3 повністю сплатила у липні 2002 року, про що свідчать відповідні приходні - касові ордери.

Доводи ОСОБА_3 про те, що вартість будівництва будинку ОСОБА_3 сплатила особисто коштами, отриманими від здійснення підприємницької діяльності у період 2000-2002 р., не спростовані. Про рівень доходів ОСОБА_3 свідчать звіти платника єдиного податку, згідно яких у 2001 році ОСОБА_3 отримала та задекларувала дохід у розмірі 102 484,00 грн., у 2002 році -158 277,00 грн., у 2003 році 246 293,00 грн.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 пояснив, що йому не відомо, чи були знайомі ОСОБА_1 та ОСОБА_3

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_3 вдома друг у другу не були. При укладанні договору позики ОСОБА_3 присутня не була. Гроші за договором позики передавались в автомобілі, в якому були тільки ОСОБА_2 і ОСОБА_1 Договір позики був надрукований ОСОБА_1 раніше, а ОСОБА_2 написав розписку, оригінал якої залишився у нього. В літку 2008 року створив з ОСОБА_1 сімю, 01.07.2009 р. у нього з ОСОБА_1 народився син ОСОБА_5, почали проживати разом в квартирі ОСОБА_1 по вул. Гарібальді в м. Харкові.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 - син ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пояснив, що в 2009 році батько ОСОБА_2 створив нову сімю та переїхав жити до ОСОБА_1 Були випадки, коли він приїжджав додому, але більше батьки разом однією сімєю не проживали. До 2009 року про існування ОСОБА_1 йому відомо не було. Про те, що батько позичав у ОСОБА_1 гроші йому не відомо. При будівництві будинку запозичені гроші не використовувались.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 не надала доказів того, що гроші, які вона передала в якості позики ОСОБА_2, були використані на потреби сім'ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Доводи ОСОБА_3 про те, що про Договір позики, укладений 01.08.2002 р., їй нічого відомо не було; грошей, отриманих за договором позики, ОСОБА_2 не передавав ОСОБА_3 та ніколи не повідомляв її про отримання позики, належними та допустимими доказами не спростовані.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 повернув 56 400,00 доларів США, при цьому останній платіж було здійснено 07.09.2014 р.

Таким чином, повертаючи гроші 07.09.2014 р. - під час проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 однією сімєю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 фактично отримувала від ОСОБА_2, який був батьком її сина і проживав разом з нею, грошові кошти, набуті ними за час спільного проживання та належали ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Враховуючи викладене, суд вважає недоведеним факт того, що Договір позики, укладений 01.08.2002 р. позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2, укладався в інтересах сімї ОСОБА_2 та одержані за договором кошти буди використані в інтересах сімї ОСОБА_2 та ОСОБА_3, тому відсутні підстави для про стягнення заборгованості за Договором позики та грошових коштів за прострочення виконання основного зобов'язання з відповідачки ОСОБА_3

Не підлягають задоволенню позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору позики, укладеного 01.08.2002 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_2 отримав 250 000,00 доларів США, враховуючи наступне.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилається на вимоги ст.215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу, а також вимоги ст.232 ЦК України, якою передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною визнається судом недійсним. На думку ОСОБА_3 договір позики, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не відображає справжньої волі сторін щодо правових наслідків укладеного договору, вказаний правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а тому цей договір позики підлягає визнанню недійсним.

Суд не погоджується з доводами зустрічного позову ОСОБА_3 щодо недійсності договору позики, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки форма правочину відповідає вимогам закону, договір позики вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами, на підтвердження укладення договору позики позичальником ОСОБА_2 написана розписка, а той факт, що отримані за договором позики грошові кошти витрачені ОСОБА_2 не за цільовим призначенням, а на інші цілі, не свідчить про його недійсність.

Враховуючи викладене, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 6 890 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 65 Сімейного кодексу України, ст.203, 215, 232, 258, 524, 526, 533, 549, 611, 1046, 1047 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01.08.2002 р. в розмірі 5 202 225,60 грн. та пені в сумі 1 898 812,34 грн., а всього стягнути 7 101 037,94 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 6 890 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ