Номер провадження: 22-ц/785/498/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Станкевича В.А., при секретарі Колмакові В.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м.Одеси від 03 червня 2015року по справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності, виселення, зобовязання вчинити дії, -

встановила:

09 листопада 2013р. представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом, який 28 квітня 2014р. остаточно уточнив, просив суд:

- у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором №0 від 04 лютого 2010р. у розмірі 113484,45 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 26 червня 2013р. складає 907081грн.21коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно квартиру, загальною площею 49,8кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмету іпотеки у власність;

- визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 в м Одесі;

- зобовязати ОСОБА_2 передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують обєкт нерухомості (технічний паспорт на квартиру), та інші документи передбачені постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22 червня 2011р. «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно»;

- виселити та зняти з реєстрації місця проживання та перебування ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, дані про яких внесені до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи;

- судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги представник ПАТ «Дельта Банк» обґрунтовує тим, що 04 лютого 2008р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого, позичальник отримала кредитні кошти у сумі 91000 доларів США, які зобовязалась повернути до 05 лютого 2029р. та сплатити проценти за їх користування у розмірі 11,7 % річних.

З метою забезпечення виконання зобовязань, 04 лютого 2008р. між сторонами кредитних правовідносин було укладено Договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_3.

ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором у правовідносинах, що виникли у ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» згідно Договору про надання споживчого кредиту №0, на підставі укладеного 08 грудня 2011р. Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного між банківськими установами.

На підставі ст.35 Закону України «Про іпотеку» позивач звернувся до відповідача із повідомленням від 21 жовтня 2013р. про порушення основного зобовязання, в якому було запропоновано виконати грошове зобовязання або виконати його за рахунок предмету іпотеки. Однак, позичальник вимоги про усунення порушення зобовязання не виконала, у звязку із чим позивач звернувся до суду із цим позовом (а.с.2-8,97-101).

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність твердження позивача про наявність у неї перед банком заборгованості, оскільки вона погасила заборгованість на загальну суму 34619, 34 долара США та 3240грн. (а.с.76-79).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015р. у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.176-177).

Не погодившись з ухваленим рішенням, ПАТ «Дельта Банк» подано апеляційну скаргу, у якій ставиться питання про скасування рішення суду, з ухваленням нового рішення про задоволення позову Банку в повному обсязі. При цьому свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що посилання суду, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є помилковими, оскільки зазначений закон суперечить Конституції України, ЦК України, ЦПК України та іншим актам цивільного законодавства та не діє на відносини іпотеки згідно іпотечного договору, які виникли до набрання ним чинності (а.с.181-185).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2015р. було зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015р. по справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності, виселення, зобовязання вчинити дії до набрання законної сили рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дельта банк», третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними (а.с.228-229).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 січня 2016р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2016р. у задоволені позову ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дельта банк», третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними відмовлено (а.с.234-239,240-246).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017р. було відновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015р. по справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності, виселення, зобовязання вчинити дії (а.с.247-248).

Справу розглянуто у відсутності представника Банку і представника відповідачки ОСОБА_2, які були належним чином сповіщені про слухання справи. У задоволені клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 про відкладення слухання справи відмовлено у звязку з тим, що представник не надав відповідні докази про те, що він приймає участь в іншій справи. Крім того, вказана справа на яку послався представник призначена в суді першої інстанції на 11.30годин, а дана справа призначена на 14.00 годин. Слід зазначити, що вказана справа тривалий час знаходиться на розгляду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла до наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 лютого 2008р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого, позичальник отримала кредитні кошти у сумі 91000 доларів США, які зобовязалась повернути до 05 лютого 2029р. та сплатити проценти за їх користування у розмірі 11,7% річних (а.с.11-18).

З метою забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором, 04 лютого 2008р. між сторонами був укладений Договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_4 (а.с.26-29).

08 грудня 2011р. ПАТ «УкрСиббанк» на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, зокрема, за зобовязаннями, що виникли у ОСОБА_2 згідно Договору про надання споживчого кредиту №0 від 04 лютого 2008р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на умовах договору та законі, проте у звязку із набранням чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути задоволені, оскільки цей закон поширюється на правовідносини сторін.

З такими висновками колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Так, 07 червня 2014р. набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно із п.1 ч.1 якого протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно із ч.3 цього Закону, він набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто закон гарантує захист прав, свобод та законних інтересів всіх учасників цивільних відносин.

Судом першої інстанції безпідставно не було враховано, що мораторієм є тимчасове зупинення настання певних юридичних наслідків (виникнення чи припинення прав чи обовязків). Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є тимчасовою та повязується із скасувальною обставиною, що визначена у ч.3 Закону. Зазначеним Законом не визначено підстави відмови у захисті права внаслідок поширення дії Закону на правовідносини сторін, а лише передбачено у майбутньому створення сприятливих умов для боржників щодо їх зобовязань перед кредиторами.

Отже, однорідний предмет регулювання закону та предмет правовідносин сторін не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Верховним Судом України у справі №6-333цс15 від 10 червня 2015р. викладена правова позиція, згідно якої мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений вказаним вище Законом, не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Тому, само по собі застосування вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Звертаючись до суду, позивач просив ухвалити рішення, яким, зокрема, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №0 від 04 лютого 2008р., у розмірі 113484,45доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 26 червня 2013р. складає 907081грн.21коп., перед ПАТ «Дельта Банк», звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно квартиру №116, загальною площею 49,80кв.м, житлова площа 23,70кв.м, що знаходиться у будинку №59-Е по вулиці Ак. Вільямса у м. Одесі, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмету іпотеки у власність.

За змістом ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобовязаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Разом з тим, матеріали справи не містять належний розрахунок заборгованості з усіма її складовими за період з 04 лютого 2008р. по 26 червня 2013р.,саме в межах заявлених вимог, що позбавляє суд визначити вимоги з усіма складовими та перевірити правильність їх нарахування, з урахуванням заперечень відповідача. При цьому, розрахунок заборгованості на а.с.35-42 виконано за період з 04 лютого 2008р. по 30 грудня 2011р., а на а.с.32 є довідка ПАТ «Дельта Банк» від 26 червня 2013р. про загальну заборгованість ОСОБА_2 на суму 113484,45 доларів США станом на 26 червня 2013р.

Окрім того, матеріали справи не містять оцінку предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності, що унеможливлює визначення вартості предмета іпотеки на момент набуття у власність іпотекодержателем у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателю на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Як вбачається з п.5.2.1 Договору іпотеки від 04 лютого 2008р. сторони погодили звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку , встановленому Законом України «Про іпотеку», п.6.5. погодили порядок листування між сторонами (а.с.26-29).

Відповідно до положень статей 33, 35 Закону України «Про іпотеку», згідно з якими у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У такому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання зазначених правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобовязання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»

З матеріалів справи вбачається, що позивачем складена довідка від 26 червня 2013р. про загальну заборгованість станом на 26 червня 2013р., яка складає 907081грн.21коп. (а.с.32).

ТОВ «Колекторська Компанія «Вердикт» в особі ОСОБА_4, як представник ПАТ «Дельта Банк», складено повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобовязання від 21 жовтня 2013р. за №8955711 ( а.с.43-44).

Відповідно до списку № 91 через два місяці, а саме 11 грудня 2013р. лист ОСОБА_2 відправило ТОВ «Ксерокс (Україна) Лтд» ( а.с.45-46). Однак, зазначений документ був поданий одночасно із позовом, а згідно конверту позов був наданий 09 листопада 2013р., що фактично неуможливує направлення такого листа в строк, вказаний позивачем.

Будь-яких доказів на підтвердження направлення позивачем та отримання відповідачем письмової вимоги від представника ПАТ «Дельта Банк» матеріали справи не містять.

Таким чином, позивач на порушення ч. 1 ст. 35 Закону № 898-IV та п. 6.5 договору іпотеки не направив відповідачу письмової вимоги про усунення порушень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у звязку з їх недоведеністю.

Інші позовні вимоги (виселення, скасування реєстрації, зобовязання надати правовстановлюючі документи тощо) є похідними від цієї вимоги, відтак також задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія виходить з того, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи.

У контексті одного із основоположних принципів цивільного судочинства принципу змагальності сторін вирішальним фактором є обовязок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до вимог ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні прав і виконувати процесуальні обовязки.

З матеріалів справи вбачається, що судом апеляційної інстанції неодноразово належним чином сповіщався представник Банку про слухання справи в апеляційній інстанції, як до зупинення апеляційного провадження, так і після відновлення апеляційного провадження, однак, представник Банку належним чином сповіщений про слухання справи, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями, в судове засідання не зявлявся, про причини неявки суд не повідомляв.

Ураховуючи ненадання позивачем доказів на підтвердження розміру заборгованості з усіма складовими в межах заявлених позовних вимог, а також вартості предмета іпотеки, визначеної у відповідності до вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку», колегія дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності, виселення, зобовязання вчинити дії відмовити з підстав, викладених в рішенні суду.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.П.Сидоренко

Судді В.А.Станкевич

ОСОБА_5