МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ__________
Справа № 521/7232/17
Пр. № 2/521/3651/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Малиш О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою,

встановив:

У серпні 2017р. ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на те, що йому на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право власності від 17.06.2008р. належить квартира АДРЕСА_1, та в який крім нього зареєстрована також його колишня дружина, відповідачка у справі та її сини: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Зазначав, що з 2013 року вони з ОСОБА_2 перестали жити однією сімєю, як дружина та чоловік, перестали вести спільно господарство, у кожного з них був свій окремий бюджет. В цьому ж році, ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми виселилися з квартири АДРЕСА_2, але не знялися з реєстраційного обліку. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2015 року шлюб між ним та ОСОБА_2, був розірваний. Стверджував, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_2, він з відповідачами фактично і юридично перестали бути членами одної сімї. Позивач вказував, що набуття статусу членів його сімї було саме тією обставиною, на підставі якої відповідачі набули сервітут, тобто право користування його квартирою. Оскільки сімейні відносини між ним та відповідачами припинилися, вони перестали бути членами його сімї, то припинилася та обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту. Посилаючись на вимоги пункту 4 ч. 1 ст.406 ЦК України, позивач просив суд визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою №2-а по вул. Богдана Хмельницького, 57 в м. Одесі та зобовязати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 знятися з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Представник позивача, діючий на підставі ордеру та договору від 24 жовтня2017 року в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі, (а.с.64,64а).

Представник відповідачки ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах, в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, та на підставі довіреності від 17 червня 2015 року в інтересах ОСОБА_4, діючий за довіреністю від 27 липня 2015 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надав заперечення на позов (а.с.66,71,80).

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача та відповідача, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 32 Цивільного кодексу України та главою другою та шостою Житлового кодексу України.

Матеріалами справи встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 10.05.2007р. належала 27/50 частин квартира АДРЕСА_3.

05.06.2008р. на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 26.03.2008р. №176/01-06, замість договору дарування від 10.05.2007р. ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право власності на обєкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Богдана Хмельницького,57, загальною площею 73,6 кв.м., житловою площею 25,5 кв.м.

17.06.2008р. право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру було зареєстроване в КП «МБТІ та РОН». Отже, єдиним власником квартири АДРЕСА_4 на даний час є позивач.

Таким чином, єдиним власником квартири АДРЕСА_3 є позивач.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, зареєстрованому 15.11.2008р. другим відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2015р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, був розірваний. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 було повернуто дошлюбне прізвище «Степанюк» (а.с.5-6,7).

В процесі розгляду справи встановлено, що відповідачі за згодою позивача були вселені та зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_2, як члени його сімї.

Отже право відповідачів на користування спірною квартирою виникло за згодою позивача.

Суд при вирішенні рішення також враховує той факт, що отримане відповідачами право на реєстрацію та проживання у спірній квартирі на підставі особистого свідомого волевиявлення її власника, не оспорювалося останнім у встановленому законом порядку.

Посилання позивача на той факт, що після розірвання шлюбу між сторонами припинилося право користування нею відповідачами, спростовуються матеріалами справи.

Згідно довідки про склад сімї та з місця проживання від 11 травня 2017р. в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (а.с.4).

На підтвердження факту не проживання відповідачів в спірній квартирі більше року, позивач надав до суду акт про не проживання (а.с.42).

Таким чином, розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин між сторонами не позбавляє останніх права користування займаним приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2014 року позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_5, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом зняття з реєстраційного обліку були залишенні судом без задоволення (а.с.11-14).

Встановлено, що в лютому 2015 року позивач звернувся до звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_5, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1, відповідачка ОСОБА_2 яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом про вселення їх до спірної квартири.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016року, яке набрало законної сили 04 жовтня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 були залишені без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_2 яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 було задоволено і останні були вселені в квартиру АДРЕСА_4 (а.с.15-19).

03 листопада 2016 року Малиновським районним судом м. Одеси був виданий виконавчий лист з приводу примусового виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року щодо вселення відповідачів в квартиру АДРЕСА_4 (а.с.76).

У звязку з помилкою, 10 жовтня 2017 року Малиновським районним судом м. Одеси був виданий виконавчий лист з приводу примусового виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року щодо вселення відповідачів в квартиру АДРЕСА_4 (а.с.77).

Постановою головного державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 25 жовтня 2017 року було відкрите виконавче провадження з примусового виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року (а.с.79).

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відповідачі право на користування спірною квартирою не втратили.

В матеріалах справи відсутні докази того, що при вселенні та реєстрації відповідачів у спірній квартирі між сторонами був укладений будь який договір, щодо умов їх проживання в ній.

Суд вважає, що позивачем не було надано будь яких належних доказів, які підтверджують існування між сторонами сервітуту щодо користування спірною квартирою.

Надання згоди позивачем на проживання та реєстрацію вищевказаних осіб підтверджується поясненнями позивача та довідкою про склад сімї та реєстрацію проживання від 11 травня 2017р.

Встановлено, що відповідачі на даний час в квартирі тимчасово не проживають з поважних причин, оскільки між сторонами існують судові спори з приводу користування спірною квартирою. Крім того, на даний час відкрите виконавче провадження щодо примусового вселення відповідачів в спірну квартиру.

Відповідно до ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Статтею 403ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі:1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4)припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, суд вважає, що діючим законодавством України не передбачені підстави визнання будь-якої особи втратившею право на користування житловим приміщенням внаслідок односторонньої зміни волевиявлення його власником. Тому право користування відповідачами спірною квартирою не припинилося.

Крім того, з змісту постанови Верховного суду України від 16.01.2012р. вбачається, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72,116,156 ЖК УРСР, ст.405). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Закон України від 11.12.2003р. №13821У «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившим право на користування житлом.

Таким чином рішення суду про визнання особи втратившим право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації.

Отже, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі ст.ст. 15, 16, 319, 321, 391, 401, 405,406 ЦК України, ст. 156 Житлового кодексу, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 214,218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М. Сегеда