Справа № 462/82/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

ПАТ «Альфа-Банк» звернулося в суд з позовом про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 6716,86 дол. США заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 10.10.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», назву організаційно-правової форми якого 19.08.2009 року приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» шляхом перейменування в ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 490087713, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 8686,60 дол. США, який позичальник зобов'язався в прядку та умовах, що визначені договором, повернути, сплачувати проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені договором. Позивач виконав свої зобов'язання, надавши позичальнику кредит у вказаному розмірі. З метою своєчасного та повного виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 19.02.2009 року було укладено договір поруки №490087713-П, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати в повному обсязі за виконання ОСОБА_1 зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Проте, відповідачі взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконують, зокрема, ОСОБА_1 припинив сплачувати кредит, а ОСОБА_2 як поручитель, не забезпечила погашення такого, чому позивач просить стягнути з них солідарно заборгованість за кредитним договором, що станом на 07.12.2015 року складає 6716,86 дол. США, з яких 5173,96 дол. США - заборгованість за кредитом та 1542,90 дол. США - заборгованість по відсотках за користування кредитом.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 30.03.2016 року з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» було стягнуто 6716,86 дол. США заборгованості за кредитним договором №490087713 від 10.10.2008 року, в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №490087713 від 10.10.2008 року - відмовлено (а.с.54-56).

В подальшому ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 08.06.2016 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду від 30.03.2016 року задоволено, вказане заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с. 77).

Суд ухвалив справу розглядати без участі сторін, які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, проте в судове засідання не з'явилися. При цьому, представник позивача та представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подали заяви, в яких просять розглядати справу за їхньої відсутності, що відповідає вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 10.10.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», назву організаційно-правової форми якого 19.08.2009 року приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» шляхом перейменування в ПАТ «Альфа-Банк» (а.с. 22-23), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 490087713, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 8686,60 дол. США з терміном погашення до 10.10.2013 року зі сплатою відсотків в розмірі 18,5% річних (а.с.3-7).

Відповідно до п.2.8 розділу № 1 кредитного договору платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно рівними частинами відповідно до графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості супутніх послуг, який є додатком №1 до договору та невід'ємною частиною в порядку та на умовах, визначених цим договором. У разі сплати у валюті кредиту - 10 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 223 дол. США; у разі погашення кредиту у валюті відмінній від валюти кредиту таке погашення має здійснюватись не пізніше 9 числа кожного місяця у сумі, розрахованій у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно п.3 розділу № 1 договору, позичальник зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені даним договором повертати кредит, виплачувати банку проценти за користування кредитом, сплачувати комісії за дії банку, які вчиняються на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов'язань за договором, сплачувати неустойки та інші передбачені договором платежі та виконувати інші обов'язки, що передбачені договором. Повернення кредиту (його частини) та сплати процентів за користування ним здійснюється позичальником на умовах, що визначені у додатку №1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною.

19.02.2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №490087713 від 10.10.2008 року, згідно з умовами якого змінено дату остаточного повернення кредиту і визначено таку 10.10.2017 року та викладено додаток №1 до кредитного договору в новій редакції, наведеній в додатку №1 до цього договору про внесення змін і доповнень (а.с.10-11).

Із матеріалів справи, зокрема виписки з особового рахунку ОСОБА_1 (а.с. 18), вбачається і не спростовано відповідачами, що позивач належним чином виконав свої зобов'язання за договором - надав позичальнику кредит у розмірі обумовленому договором.

Також встановлено, та підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.16-19), що ОСОБА_1 порушив взяті на себе згідно кредитного договору зобов'язання, зокрема, станом на 07.12.2015 року йго заборгованість перед ПАТ «Альфа-Банк» складає 6716,86 дол. США, з яких 5173,96 дол. США - заборгованість за кредитом та 1542,90 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом.

Зі змісту ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно роз'яснень, даних в п.29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Враховуючи викладене і беручи до уваги, що ОСОБА_1 односторонньо порушив взяті на себе зобов'язання за кредитним договором від 10.10.2008 року, то, відповідно до вимог ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору (п.6.1 розділу № 2), позикодавець вправі вимагати в позичальника ОСОБА_1 дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту та виплати належних за цим договором платежів.

Крім цього, встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору, 19.02.2009 року між позивачем і ОСОБА_2 було укладено договір поруки (а.с.13), за умовами якого ОСОБА_2, як поручитель, зобов'язалася відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов'язань, що виникли з кредитного договору №490087713 від 10.10.2008 року, зокрема, щодо повернення кредиту рівними частинами, сплати процентів за користування кредитом, дострокового повернення кредиту і передбачених договором платежів у випадках, передбачених договором, сплати неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків, заподіяних банку невиконанням чи неналежним виконанням боржником зобов'язань за договором.

Позичальник та поручитель відповідають перед кредитором за порушення вказаних обов'язків як солідарні боржники (п.3.1 договору поруки).

З матеріалів справи вбачається, що 08.12.2015 року позичальнику ОСОБА_1 і поручителю ОСОБА_2 направлялася вимога ПАТ «Альфа-Банк» щодо досудового врегулювання спору і дострокового погашення заборгованості за кредитним договором №490087713 від 10.10.2008 року (а.с. 20, 21), яка залишена без реагування, заборгованість на день розгляду справи не погашена.

У відповідності до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно положень ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно п.6.3. договору поруки від 19.02.2009 року він діє до повного виконання зобов'язань боржника за основним договором.

Відповідно до ч.1 ст.251, ч.1 ст.252 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення(ч.2 ст.251, ч.2 ст.252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому строки поруки вказаними договорами не встановлені, відтак підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строки дії поруки, які передбачені ч.4 ст.559 ЦК України, не є строками захисту порушеного права, а строками існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

При цьому, до даних правовідносин підлягає застосуванню правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 17.09.2014 року за результатами розгляду справи №6-53цс14, а саме: виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобовязання(у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Згідно ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом(судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Оскільки за умовами кредитного договору, укладеного із ОСОБА_1, він зобов'язаний погашати кредит періодичними платежами згідно графіку, узгодженому сторонами, строк повернення кредиту був встановлений до 10.10.2017 року, сплата останніх платежів щодо погашення заборгованості за кредитним договором №490087713 від 10.10.2008 року ним здійснена 18.06.2014 року двома сумами по 41,70 дол. США (а.с.16-17, 19), а до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивач звернувся лише 12.01.2016 року (а.с.1), то суд вважає, що відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України порука відповідача ОСОБА_2 припинилася, а відтак вимоги ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості в солідарному порядку, в тому числі з ОСОБА_2 є безпідставними, відтак у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Таким чином, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 6716,86 дол. США заборгованості за кредитним договором №490087713 від 10.10.2008 року, а в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, з огляду на зазначене, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача суму судового збору в розмірі 2398,67 грн., сплаченого при поданні позовної заяви (а.с.37).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (, МФО 300346, п/р №0004) 6716,86 дол. США заборгованості за кредитним договором №490087713 від 10.10.2008 року.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №490087713 від 10.10.2008 року - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» 2398,67 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.