Ухвала

іменем україни

20 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 26 січня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 11 М, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 35 000 доларів США строком до 26 січня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 3 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, загальною площею 39 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці площею 527 кв. м, який належить іпотекодавцю на підставі договору дарування від 16 грудня 2005 року.

Оскільки позичальник ОСОБА_5 не виконувала своїх договірних зобов'язань, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, загальною площею 39 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці площею 527 кв. м, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 7 листопада 2011 року у справі № 1519/2-4740/2011 позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 січня 2006 року у загальному розмірі 26 963,40 доларів США, звернуто стягнення на вищезазначений предмет іпотеки.

Після ухвалення цього рішення ОСОБА_4 добровільно не звільняє житловий будинок, у зв'язку з цим ПАТ КБ «Приватбанк» просило виселити її та інших осіб, які зареєстровані та мешкають у житловому будинку АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 8 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 та знято її з реєстраційного обліку за цією адресою. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, за змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст. 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Ухвалене апеляційним судом рішення, відповідає вищезазначеній правовій позиції Верховного Суду України, оскільки під час розгляду даної справи судом було встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1, який є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 3 лютого 2006 року, належав не позичальнику ОСОБА_5, а іпотекодавцю ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 16 грудня 2005 року, який був укладений раніше, ніж кредитний договір та договір іпотеки.

Таким чином, апеляційний суд встановивши, що предмет іпотеки не було придбано за рахунок кредитних коштів, дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відхилити, рішення апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук О.М. Ситнік О.В. Ступак

Колегія суддів: