Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Івашко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору фінансового лізингу, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору фінансового лізингу посилаючись на те, що 04.04.2012 року між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено договір №00004602 фінансового лізингу. Об»єктом лізингу був транспортний засіб - автомобіль Volkswagen Caddy GP Kombi 1.6 I TDI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1. У договорі визначено умови лізингу, серед яких: вартість об»єкту лізингу - еквівалент 25193 долара США; авансовий платіж - еквівалент 5038, 60 доларів США; обсяг фінансування - еквівалент 20154,40 доларів США; кількість лізингових платежів - 60; строк лізингу - 60 місяців; щомісячний лізинговий платіж - еквівалент 557,52 доларів США; адміністративний платіж - еквівалент 377,89 доларів США; процентна ставка - змінна відповідно до п. 6.4.2. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу. Зазначений автомобіль отримав 13.04.2012 року відповідно до акту прийому-передачі, який також став невід»ємною частиною вказаного договору. Спочатку він належним чином здійснював необхідні платежі по договору, проте в подальшому через низку об»єктивних причин, насамперед, у зв»язку із підвищенням курсу долара США, він не зміг своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти ТОВ «Порше Лізинг Україна», і тому виникла заборгованість. 03.10.2014 року лізингодавець направив вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об»єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору. 08.10.2014 року було підписано додаткову угоду № 1 та складено новий графік покриття витрат та виплат лізингових платежів. Проте після цього, сплачувати лізингові платежі не зміг. У подальшому 18.02.2015 року на підставі виконавчого напису нотаріуса було відкрито виконавче провадження та вилучено і нього автомобіль. 17.09.2015 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулось до суд з позовом про стягнення з мене та поручителя заборгованості за договором про фінансовий лізинг та інших витрат на загальну суму 187 167 грн. 21 коп. Позивач вважає, що в порушення ст. 799 ЦК України договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним. Крім цього, очевидно, що сторони оспорюваного договору про фінансовий лізинг умисно всупереч закону були поставлені у нерівні та несправедливі умови. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надає в даному випадку лише лізингодавцю право на збільшення платежів та вартості при формально правильній поведінці і призводить до позбавлення його, як лізингоодержувача, можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору. Тому дані положення договору є несправедливими, а виконання зобов»язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. Внаслідок неправомірних дій відповідача склалася така ситуація, коли він підписав договірна несправедливих умовах, а розірвати його або відмовитися фактично не мав права. У той же час ТОВ «Проше лізинг Україна» вилучивши 13.05.2015 року автомобіль продало його ТОВ «Автомир» за 227296 грн. 80 коп. Також, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Мені невідомо чи є у ТОВ «Порше лізинг Україна» ліцензія, яка засвідчує право на провадження зазначеного виду господарської діяльності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №00004602 від 04.04.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше лізинг Україна».

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав викладених в письмових запереченнях.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 04.04.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу №00004602 (а.с.11-28

Відповідно до п.1.1. договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки Volkswagen Caddy GP Kombi 1.6 I TDI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_2.

Укладаючи даний договір, сторони погодились, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 25193 доларів США .

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Положеннями ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, договір фінансового лізингу №00004602 від 04.04.2012 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що згідно з ч. 4 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України спірний договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-2766цс15, яка також стосується подібних правовідносин із ТОВ «ЛК «Автофінанс», та яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, які мають привести свою практику у відповідність із такими рішеннями Верховного Суду України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надає в даному випадку лише лізингодавцю право на збільшення платежів та вартості при формально правильній поведінці і призводить до позбавлення його, як лізингоодержувача, можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору

Зі змісту договору вбачається звуження обов'язків лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, а також в договорі повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства.

Враховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми для укладення договору та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше лізин Україна» договір фінансового лізингу є недійсним.

Але, представник відповідача в судовому засіданні подано заяву про застосування строків позовної давності.

Стаття 267 ЦК Укравїни встановлює, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (справа «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; справа «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Аналогічну правову позицію висловив також Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16

Так, договір фінансового лізингу між сторонами було укладено 04.04.2012 року, а з позовом позивач звернуся лише 06.10.2016 року, що перевищує встановлений трирічний строк позовної давності. Посилання позивача на свою юридичну необізнаність суд не приймає до уваги.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 203, 215, 216, 220, 227, 799, 806, 807 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 3, 6, 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 213, 214, 215, 218, 226 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору фінансового лізингу відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О.Яровенко