АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/935/17 Справа № 209/4063/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Гулієві М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, визнання договору іпотеки дійсним, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з неодноразово уточненим позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, визнання договору іпотеки дійсним, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що 15 березня 2012 року між ним та ОСОБА_4, на умовах забезпеченості, повернення та строковості, було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4, як позичальник, отримав від нього, як від позикодавця, в день підписання договору позики грошові кошти в розмірі 800.000 грн., що було еквівалентно 100.000 доларів США.

Зазначав, що повернення грошових коштів повинно було здійснюватися в доларах США або в гривневому еквіваленті за курсом гривні до долару США, відповідно до графіку, з 15 березня 2012 року по 15 червня 2015 року щомісячними платежами в розмірі 2.500 доларів США.

Вказував, що в забезпечення зобовязання за договором позики між ним та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 15 березня 2012 року, також для забезпечення виконання зобовязань за договором позики між ним та ОСОБА_2 був укладений в письмовій формі договір іпотеки від 15 березня 2012 року за умовами якого ОСОБА_2 передала йому в іпотеку офіс (вбудоване приміщення №14), що розташований по вул.Медична,4 приміщення №14 в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області, який він багаторазово пропонував ОСОБА_2 нотаріально посвідчити.

Посилаючись на те, що з 15 березня 2012 року по 28 січня 2014 року ОСОБА_4, на виконання умов договору про позику, сплачував щомісячні платежі, повертаючи позичені гроші, а з 15 лютого 2014 року почав грубо порушувати строки повернення суми позики та обумовлені суми, а після 28 серпня 2014 року і до кінця строку дії договору взагалі перестав повертати борг, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів у солідарному порядку залишок заборгованості за договором позики в розмірі 988.478 грн. 40 коп., що в еквіваленті становить 36.988 доларів США на момент стягнення, пеню у розмірі 361.783 грн.58 коп., три проценти річних у розмірі 60.039 грн.90 коп.; визнати дійсним договір іпотеки від 15 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; звернути стягнення, в тому числі за рахунок майна, переданого в іпотеку офіс (вбудоване приміщення № 14), що розташоване по вул.Медична, будинок №4 приміщення №14 в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області; стягнути з відповідачів завдану йому моральну шкоду в розмірі 50.000 грн. та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики, укладеним 15 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в розмірі 988.478 грн.40 коп., що в еквіваленті становить 36.988 доларів США на момент стягнення; пеню в розмірі 361.783 грн.68 коп., три проценти річних в розмірі 60.039 грн.90 коп. та 10.000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди, а всього 1.420.301 грн.98 коп. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду в частині солідарного стягнення з неї і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості за договором позики та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову до неї відмовити, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст.303 ЦПК визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч.3 вказаної статті апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобовязання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 15 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на умовах забезпеченості, повернення та строковості, було укладено договір позики.

Згідно умов якого ОСОБА_4, як позичальник, отримав від ОСОБА_3, як від позикодавця, в день підписання договору позики грошові кошти в розмірі 800.000 грн., що було еквівалентно 100.000 доларів США.

Згідно п.4 договору позики, повернення грошових коштів повинно було здійснюватися в доларах США або в гривневому еквіваленті за курсом гривні до долару США, відповідно до графіку, який є невідємною частиною договору. За графіком ОСОБА_4 повинний був повернути позикодавцю суму позики в період часу з 15 березня 2012 року по 15 червня 2015 року щомісячними платежами в розмірі 2.500 доларів США.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також досягли згоди про те, що у разі зростання курсу долару по відношенню до гривні, пропорційно змінюється предмет договору та щомісячні платежі (п.5 договору) (т.1 а.с.6-8).

З метою забезпечення належного виконання зобовязання за договором позики між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 15 березня 2012 року було укладено договір поруки (т.1 а.с.9).

З тією ж самою метою, між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений в простій письмовій формі договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку офіс (вбудоване приміщення № 14), що розташований по вул.Медична,4 приміщення 14 в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області (т.1 а.с.10).

10 квітня 2014 року позикодавець ОСОБА_3 надіслав на адресу позичальника ОСОБА_4 претензію про повернення залишку заборгованості за договором позики (т.1 а.с.13).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 988.478 грн.40 коп., що в еквіваленті становить 36.988 доларів США; пеню в розмірі 361.783 грн.68 коп., три проценти річних в розмірі 60.039 грн.90 коп. та 10.000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, та порушень прав позивача відповідачами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в частині сум, визначених рішенням суду першої інстанції, до стягнення з відповідачів, рішення суду фактично не оскаржено.

Втім, згідно ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Тому предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення боргу з поручителя ОСОБА_2 та стягнення 10.000 грн. у рахунок відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Частиною 1 ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Порушення зобов'язання - це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (ст.610 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Положеннями статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення належного виконання зобовязання за договором позики, між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 15 березня 2012 року було укладено договір поруки (т.1 а.с.9).

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що і відбулося при укладенні договору поруки, який відповідач ОСОБА_2 добровільно підписала та взяла на себе обовязок нести солідарну з боржником відповідальність.

Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України).

Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч.2 ст.547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Колегія суддів наголошує на тому, що ЦК не визначає переліку істотних умов, які повинен містити договір поруки, а отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність в укладеному нею та позивачем договорі поруки істотних умов є хибними.

Порука є видом забезпечення виконання зобов'язань і при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов'язання та про договори (розділи I та II кн.5 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов'язання), до істотних умов договору поруки слід віднести:- визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч.2 ст.553 ЦК порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, а ч.2 ст.554 ЦК встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; відомості про сторони: позикодавця і поручителя; відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч.1 ст.555 ЦК у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч.2 ст.556 ЦК)).

Дослідивши умови договору поруки колегія суддів вважає, що він був укладений з метою належного виконання зобовязання саме за спірним договором позики.

Виходячи із формулювання ст.553 ЦК України, договір поруки двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора i поручителя. Чинним законодавством України також не встановлений обовязок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобовязань перед кредитором.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що відповідач ОСОБА_2В не зверталась до суду з позовом визнання договору поруки недійсним.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку в частині стягнення з відповідачів суми заборгованості за договором позики, відсотків та пені.

Проте, стягнувши з відповідачів у солідарному порядку 10.000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, суд не взяв до уваги, що вимоги про стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають, оскільки, як зазначив Пленум Верховного Суду України у п.2 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами конституції або випливає з її положень; у випадках коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Задовольняючи позов про стягнення компенсації моральної шкоди на підставі ст.1167 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що між сторонами був укладений договір позики, який не передбачає відшкодування моральної шкоди за даним видом правовідносин.

Отже, оскаржуване рішення в цій частині необхідно скасувати та в стягненні моральної шкоди відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 вересня 2016 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 10.000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди скасувати і в цій частині позову ОСОБА_3 відмовити, зменшивши загальну суму з 1.420.301 грн.98 коп. до 1.410.301 грн.98 коп.

В решті рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5