Справа №295/9994/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючої судді Семенцової Л.М.,

за участі секретаря Глущенко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, неустойки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27.04.2012 року за договором позики він передав відповідачу грошові кошти в сумі 15000,00 дол. США і на підтвердження фактичного отримання коштів позичальником надано розписку від 27.04.2014 року. Додатковою угодою від 02.06.2013 року сторони визнали, що заборгованість за договором позики становить 10533,00 дол. США і встановили порядок повернення позики, а саме, що до 01.09.2013 року відповідач має повернути 3533,00 дол. США, а до 01.01.2014 року 7000,00 дол. США. В разі порушення повернення сум у визначені строки відповідач зобовязався сплатити позивачу штраф у розмірі 100 % від визначеної у пунктах 2 та 3 суми боргу. 03.09.2013 року відповідач сплатив позивачу в рахунок платежів за договорами 1500,00 дол. США, 13.09.2013 року 1000,00 дол. США, 26.09.2013 року 1000,00 дол. США, 14.01.2014 року 2000,00 грн. Враховуючи, що частково сплачені кошти у зазначених сумах позивачем враховано в сплату штрафів, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 10533,00 дол. США та неустойку в розмірі 54214,77 грн.

Відповідач подав до суду зустрічний позов, мотивуючи його тим, що 27.09.2010 року ОСОБА_1 уклав з приватним вищим навчальним закладом «Інститутом підприємництва та сучасних технологій» договір про правову допомогу, захист та представлення інтересів, який є договором про надання послуг і має ознаки трудового договору. 26.04.2012 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_2 набув право вимоги до інституту на суму 145000,00 грн. Після укладення цього договору ОСОБА_1 попросив його підписати з ним договір позики на суму 15000,00 дол. США. Таке прохання ОСОБА_1 обґрунтував тим, що договором позики він страхує себе та додатково встановлює гарантію, що ОСОБА_2 поверне йому кошти в сумі 145000,00 грн. за договором про відступлення права вимоги. Однак кошти за договором позики ОСОБА_1 ОСОБА_2 не позичав, а насправді ОСОБА_1 шляхом укладення договору мав на меті ухилитися від сплати податків з коштів, отриманих від ОСОБА_2, так як ці кошти були винагородою за договором про надання правовової допомоги. Про удаваність договору позики свідчить дата його укладання 27.04.2012 року, тобто на другий день після укладення договору про відступлення права вимоги. Маючи борг в сумі 145000,00 грн. за договором про відступлення права вимоги, ОСОБА_2 не мав наміру і потреби позичати ще додатково 15000,00 дол. США у ОСОБА_1 Окрім того, ОСОБА_1 приховав факт перебування на виконанні у відділі примусвого виконання рішень виконавчого напису нотаріуса про стягнення на його користь з ПВНЗ «ІПСТ» 145000,00 грн. та про наявність двох розписок від 21.05.2013 року та від 31.05.2013 року про отримання від ОСОБА_2 коштів на загальну суму 4447,00 дол. США. Тому вказує на те, що між ними відсутні правовідносини за договором позики, а між ними існують правовідносини, які виникли з договору про відступлення права вимоги. Просить визнати договір позики, укладеним між ними 27.04.2012 року на суму 15000,00 дол. США, удаваним правочином.

Позивач за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги зменшив та просить стягнути з відповідача 10033,00 дол. США та неустойку в розмірі 54214,77 грн., зазначивши, що за час перерви між судовими засіданнями відповідач повернув йому 500,00 дол. США. Свої вимоги обґрунтував викладеними в його позовній заяві обставинами та пояснив, що дві розписки від 21.05.2013 року та від 31.05.2013 року про отримання від ОСОБА_2 коштів на загальну суму 4447,00 дол. США ним у позові враховано, так як ці кошти дійсно були повернуті йому відповідачем до укладення додаткової угоди від 02.06.2013 року, а самих розписок у нього не було, він їх писав для відповідача. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, пояснивши, що на теперішній час в примусовому порядку кошти в сумі 145000,00 грн. за договором від 27.09.2010 року, укладеним між ним та ПВНЗ «ІПСТ», не стягуються, оскільки право вимоги перейшло до відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні первісний позов не визнав, а зустрічний позов підтримав, пояснивши, що таку позицію викладеними в зустрічній позовній заяві обставинами. А також пояснив, що позикою було приховано договір про відступлення права вимоги, коштів від позивача відповідач не отримував. При цьому вказав, що є незрозумлим написання відповідачем розписки про отримання коштів та мета для нього укладення договору позики. Відповідач погодився на прохання позивача укласти з ним договір позики.

Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються первісна та зустрічна позовні заяви, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного необхідно відмовити за наступних підстав.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) предає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наслідки порушення договору позивальником містяться у ст. 1050 ЦК України, частиною першою якої зокрема передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За правилами ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Судом встановлено, що 27.04.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (а.с. 4), згідно якого позивач передав у позику відповідачеві грошові кошти в сумі 15000,00 дол. США, а також на підтвердження фактичного отримання коштів позичальником надано розписку від 27.04.2014 року (зворотня сторона а.с. 4). Пунктом 1 договору визначено, що він є безвідсотковим, а за пунктом 2 позичальник зобовязався повернути суму позики протягом 3-х місяців з моменту отримання ним позики.

Додатковою угодою від 02.06.2013 року до договору позики (а.с. 5) сторони погодили, що заборгованість відповідача за вказаним договором позики станом на дату підписання цієї угоди становить 10533,00 дол. США. Пунктом 2 додаткової угоди встановлено, що позичальник у строк до 01.09.2013 року повертає позикодавцю 3533,00 дол. США. В разі, якщо позичальник порушить строк повернення грошей, що вказаний в частині перший цього пункту, або вищевказана сума буде повернута не повністю, то позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю штраф в національній валюті за курсом НБУ в розмірі 100 % суми, що вказана в частині перший цього пункту. Тобто, сплаті як штраф підлягає така кількість гривень, яка обчислюється множенням 3533,00 дол. США на курс гривні до долара США за офіційним курсом НБУ.

За пунктом 3 додаткової угоди позичальник в строк до 01.01.2014 року повертає позикодавцю додатково до вказаних в пункті 2 даної угоди 3533,00 дол. США ще 7000,00 дол. США. В разі, якщо позичальник порушить строк повернення грошей, що вказаний в частині перший цього пункту, або вищевказана сума буде повернута не повністю, то позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю штраф в національній валюті за курсом НБУ в розмірі 100 % суми, що вказана в частині перший цього пункту. Тобто, сплаті як штраф підлягає така кількість гривень, яка обчислюється множенням 7000,00 дол. США на курс гривні до долара США за офіційним курсом НБУ.

Як убачається із змісту позовної заяви, заяви позивача від 10.11.2016 року (а.с. 129) та розписок позивача (а.с. 6, 7, 8, 103, 104), в рахунок сплати коштів за договором позики та додаткової угоди позивач отримав від відповідача 03.09.2013 року 1500,00 дол. США, 13.09.2013 року 1000,00 дол. США, 26.09.2013 року 1000,00 дол. США, 14.01.2014 року 2000,00 грн., 21.05.2013 775,00 дол. США, 31.05.2013 року - 3672,00 дол. США, а також 500,00 дол. США.

Таким чином, умови договору та додаткової угоди щодо повернення грошових коштів відповідачем не виконано, оскільки у строк до 01.09.2013 року відповідачем не поверталися отримані ним у позику кошти, до 01.01.2014 року позивачу було повернуто 3500,00 дол. США, а також 14.01.2014 року 2000,00 грн.

Враховуючи, що відповідачем при частковому поверненні боргу порушено строки його повернення, які встановлені додатковою угодою до договору позики, та відповідно до ст. 534 ЦК України частково сплачені кошти спрямовуються на погашення неустойки, суд приходить до висновку, що позов у частині стягнення суми основного боргу у розмірі 10033,00 дол. США є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Одночасно суд погоджується з наданим позивачем розрахунком суми неустойки, враховує сплачені відповідачем на користь позивача суми, вважає, що на користь позивача в рахунок погашення неустойки підлягає стягненню 54214,77 грн.

Згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо цей факт буде встановлений, то відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У цьому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання першого (реального) правочину.

Наведена норма підлягає до застосування у випадках, коли буде встановлено наявність між сторонами документально оформленого правочину інших, не обумовлених таким правочином, взаємних прав та обовязків. При цьому, з огляду на нормативне формулювання «удаваним є правочин», зміст наявних у сторін прав та обовязків в їх сукупності та взаємному визначенні мають становити саме правочин, із вираженням відповідних дій учасників, сфери регулювання правовідносин. В залежності від встановленого виду прав та обовязків сторін договору, обсягу таких повноважень, можливе віднесення такого правочину до визначених за Цивільним Кодексом окремих зобовязань або не визначених, проте із притаманними правочину ознаками.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання правочину удаваним слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Згідно зі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обовязок доказування покладено на сторони.

Суд встановив, що 27.09.2010 року між позивачем ОСОБА_3 (захисником) та приватним вищим навчальним закладом «Інститутом підприємництва та сучасних технологій» (замовником) укладено та нотаріально посвідчено договір про правову допомогу, захист прав та представлення інтересів (а.с. 97, 98). На підставі цього договору замовник уповноважив позивача представляти у стосунках з будь-якими підприємствами, організаціями, установами, громадянами інтереси замовника для вирішення усіх питань діяльності замовника, що потребує правової підтримки. Захисник надає замовнику правову допомогу, а замовник приймає дану правовоу допомогу та оплачує її відповідно до умов цього договору.

У подальшому 26.04.2012 року між ОСОБА_1 (первісним кредитором) та ОСОБА_2 (новим кредитором) було укладено договір про відступлення права вимоги (а.с. 99), за яким ОСОБА_2 набув право вимоги до приватного вищого навчального закладу «Інституту підприємництва та сучасних технологій» згідно з договором про правову допомогу, захист прав та представлення інтересів від 27.09.2010 року щодо сплати заборгованості за надані первісним кредитором боржнику юридичних послуг у розмірі 145000,00 грн. 03.05.2012 року стронами договору складено акт прийому-передачі документів (а.с. 100).

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 08.07.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного вищого навчального закладу «Інституту підприємництва та сучасних технологій» про стягнення заборгованості (а.с. 122) позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 145000,00 грн. заборгованості.

Зі змісту досліджених у судовому засіданні договорів позики та договору про правову допомогу, захист прав та представлення інтересів вбачається, що обидва договора мають всі істотні умови, необхідні для даних видів договорів.

Під час розгляду справи стороною відповідача не доведено спрямованість волі обох сторін договору позики на вчинення договору про відступлення права вимоги замість договору позики, оскільки 26.04.2012 року між сторонами спірних правовідносин було підписано договір про відступлення права вимоги, за яким вони визначили свої права та обовязки у такому договорі, що також дає підстави стверджувати про недоцільність укладення однакових за своїм змістом правочинів, які були б покликані на виникнення однакових прав та обов'язків для сторін оспорюваного договору позики та спростовує твердження відповідача про удаваність договору позики. Окрім того, представник відповідача не зміг пояснити причин написання відповідачем розписки про отримання від позивача в борг 15000,00 дол. США, а повернення частини цих коштів позивачу підтверджується його розписками.

Посилання сторони відповідача на те, що на примусовому виконання перебував виконавчий напис нотаріуса про стягнення з приватного вищого навчального закладу «Інституту підприємництва та сучасних технологій» на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 145000,00 грн. та укладення договору позики на наступий день після укладення договору про відступлення права вимоги, не свідчать про те, що між сторонами виникли інші права та обовязки, ніж обумовлені удаваним, на думку відповідача та його представника, договором позики.

Судом не встановлено, що при укладенні договору позики обидві сторони діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. За наведених обставин суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову за безпідставністю.

За змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Так як позивачем за первісним позовом понесені судові витрати, що підтверджено документально, тому стягненню підлягає пропорційно до розміру задоволених судовий збір у розмірі 1731,06 грн. (10033,00 дол. США х 11,85 грн. (офіційний курс долара США станом на день подання позову до суду) = 118891,05 грн.; 118891,05 грн. + 54214,77 грн. = 173105,82 грн.; 173105,82 грн. : 100 = 1731,06 грн.).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 235, 526, 534, 549 - 552, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, неустойки задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 10033,00 дол. (десять тисяч тридцять три долара) США, неустойку в сумі 54214,77 грн. (пятдесят чотири тисячі двісті чотирнадцять гривень сімдесят сім копійок) та 1731,06 грн. (одна тисяча сімсот тридцять одна гривня шість копійок) судового збору.

У задовленні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.М. Семенцова