АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/6346/16-ц Номер провадження 22-ц/786/159/17Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Дорош А.І., Триголова А.І.

при секретарі: Радько О.М.

за участі представника позивача - ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що між ним та його дружиною - ОСОБА_5 було укладено договір позики на підставі складеної відповідачем розписки від 01 липня 2014 рок у на суму 30 000 доларів США, строком до 01 липня 2016 року.

Мотивуючи тим, що ОСОБА_6 у визначений строк кошти не повернула, просив стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 744 497 грн. 67 коп. /за курсом НБУ станом на дату подання позову: 1 долар США = 24,816589 грн./.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 листопада 2016 року у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погодившись з даним заочним рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване ним судове рішення - скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Судове засідання проводилось за участі представника позивача - ОСОБА_2, за відсутності сторін, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду даної справи, проте в судове засідання не з'явилися: позивач - надавши повноваження своєму представнику, відповідач - надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що згідно наданої позивачем копії розписки, ОСОБА_6 отримала 01 липня 2014 року від свого чоловіка ОСОБА_3 у позику грошові кошти в сумі 30 000 доларів США. Вказані кошти зобов'язувалась повернути до 01 липня 2016 року /а. с. 6/.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За нормами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткову-ваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодав-цеві позику - грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватисяналежним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Нормами ст. 610 ЦК України визначено, що, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів загальної юрисдикції, - розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

При цьому, у вищевказаній Постанові Верховного Суду України наголошується на тому, що суди, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і, залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження того факту, що передані дружині позивача грошові кошти, є його особистим майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, за нормами частини 1 статті 64 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В свою чергу, на обґрунтування позовних вимог, представник позивача, як в суді першої, так і апеляційної інстанції, посилався на зміст розписки, з якої слідує, що у позику відповідачу були передані особисті грошові кошти позивача.

В той же час, відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч наведеним вимогам закону, позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження того, що передані дружині грошові кошти були його особистим майном.

За відсутності таких доказів, вірним є висновок суду про неможливість встановити походження грошових коштів, переданих ОСОБА_3 дружині ОСОБА_7, а відтак і характер спірних правовідносин, що витікають внаслідок їх передачі, зокрема те, що передані грошові кошти є особистим майном позивача, а не спільною сумісною власністю подружжя.

З урахуванням наведених обставин, суд дійшов правильного висновку про те, що надана позивачем в якості єдиного доказу копія розписки не є достатнім доказом на підтвердження укладення між подружжям ОСОБА_3 саме договору позики, з огляду на норми ст. 60 СК України, а відтак правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.М. Бондаревська

Судді: /підписи/ А.І. Дорош

В.М. Триголов

З оригіналом згідно:

Суддя: С.М. Бондаревська