Справа № 372/2635/16-ц Головуючий у І інстанції Висоцька Г. В.
Провадження № 22-ц/780/1221/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 19 23.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

23 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Білоконь О.В.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 19 червня 1995 року його колишня дружина ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Зазначав, що ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року було затверджено мирову угоду, за умовами якої він та ОСОБА_3 поділили вказаний житловий будинок між собою, а тому вважає, що йому належить 1/2 частини цього будинку. В подальшому йому стало відомо, що ОСОБА_3 згідно договору купівлі - продажу від 27 грудня 2014 року продала вказаний вище житловий будинок ОСОБА_4 Оскільки ОСОБА_3 продала житловий будинок, який перебував у їх спільній частковій власності, без його відома, позивач на підставі ст.215 ЦК України просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 27 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного право, оскільки право особи, яка вважає себе власником частини майна не підлягає захистові шляхом задоволення позову із використанням правового механізму, установленого ст.ст.215, 216 ЦК України, тобто шляхом подання позову про визнання договору недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними й такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до архівної довідки КП КОР «Західне БТІ» станом на 29 грудня 2012 року право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності від 19 червня 1995 року, виданого на підставі рішення Григорівської сільської ради від 21квітня 1993 року №5.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 1995 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл будинку та господарських будівель затверджено мирову угоду, за умовами якої виділено ОСОБА_2 кімнати (1-4) площею 7,9 кв.м. та (1-5) площею 23,4 кв.м. у житловому будинку по АДРЕСА_1 та 1/2 частину сараю - Б. Виділено ОСОБА_3 в житловому будинку веранду (1-1) площею 14 кв.м., кімнату (1-2) площею 14 кв.м., кімнату (1-3) площею 7,9 кв.м., кухню (1-6) площею 8,5 кв.м., кочегарку (1-7) площею 12,6 кв.м., а також подвірні забудови - 1/2 чатсину сараю - Б, погріб - В, сарай - Д. Туалет та колодязь залишено у спільному користуванні сторін. Вказана ухвала набрала законної сили та є чинною.

Тобто, позивачу виділено у власність кімнату (1-4) площею 7,9 кв.м. та кімнату (1-5) площею 23,4 кв.м. у житловому будинку по АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 згідно договору купівлі - продажу від 27 грудня 2014 року відчужила вказаний вище житловий будинок по АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4 за 149 000 грн. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. та зареєстрований в реєстрі за №5892 (а.с.10-11).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 не мала права відчужувати частину житлового будинку по АДРЕСА_1, яка належала на праві власності позивачу ОСОБА_2 згідно ухвали Обухівського районного суду Київської області від 31 серпня 1995 року.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір купівлі - продажу від 27 грудня 2014 року на підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України, посилаючись на те, що ОСОБА_3 продала житловий будинок, який перебував у їх спільній частковій власності, без його відома.

Разом з тим, ст. 215 ЦК України встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України , якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст.388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України .

Відповідно до пункту 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З урахуванням наведеного, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_2 є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді