Справа № 303/1453/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника боржника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 9 березня 2016 року про задоволення подання головного державного виконавця Районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Закарпатської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 оскаржив ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 09.03.2016, якою задоволено подання гол. держвиконавця РВ ДВС Мукачівського міськрайуправління юстиції ОСОБА_3 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. На думку ОСОБА_1, ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки він не ухиляється від виконання судового рішення, такого рішення щодо нього немає, подання держвиконавця та рішення суду не ґрунтуються на доказах, зокрема, щодо наявності у боржника умислу на ухилення від виконання судового рішення. Суд неправильно застосував законодавчі норми, якими регулюються питання обмеження боржника у виїзді за кордон, а застосованим обмеженням порушив гарантоване особі право на свободу пересування, зокрема, й право виїзду а кордон. Просить ухвалу скасувати, у задоволенні подання відмовити.

Після змін складу суду у звязку з виходом суддів-доповідачів у даній справі у відставку ухвалою апеляційного суду від 29.12.2016 справу було призначено до судового розгляду новим складом суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника боржника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2, який апеляцію підтримав і водночас повідомив, що його довіритель після розірвання шлюбу має на утриманні трьох дітей, має тимчасові та разові заробітки, розмір яких представник назвати не може, боржник звертався до органу ДВС по розстрочення сплати боргу, однак, ніяких коштів наразі не сплачував, звертатиметься до суду по розстрочення виконання судового рішення, розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

09.03.2016 до Мукачівського міськрайонного суду надійшло подання гол. держвиконавця РВ ДВС Мукачівського міськрайуправління юстиції ОСОБА_3 про встановлення ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон до виконання боржником зобовязань, покладених на нього виконавчим документом (а.с. 1-6). У поданні зазначалося, що на виконанні у органі ДВС перебуває виконавче провадження № 49039923 із примусового виконання постанови Ужгородського міськрайонного суду від 11.08.2015 у справі № 308/8973/15-п, яким за вчинення порушення митних правил, передбаченого ст. 472 МК України, на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 24912,86 грн. Виконавче провадження відкрито 15.10.2015, для забезпечення стягнення коштів держвиконавцем застосовано арешт і заборону відчуження майна боржника, виконані передбачені законом заходи з метою перевірки майнового стану боржника, зясування місця його роботи, розшуку грошових коштів та іншого майна тощо. Було встановлено, що боржник 02.03.2009 отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії ЕЕ № 990595. Боржник коштів на виконання судового рішення не сплатив, попередження держвиконавця про відповідальність за невиконання рішення суду та виклики до органу ДВС результату не дали. Тож дії боржника вказують на фактичне ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням. Враховуючи наведені обставини, держвиконавець просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон до виконання зобовязань, покладених виконавчим документом.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 09.03.2016 подання задоволено, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон (а.с. 26-27).

Судове рішення в цивільній справі, що набрало законної сили, є обовязковим до виконання на всій території України, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України (норми законодавства в редакції, що була чинною на час звернення держвиконавця із поданням та вирішення його судом)), примусове виконання рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV).

З матеріалів справи вбачається, що 15.10.2015 відкрито виконавче провадження № 49039923 із примусового виконання постанови Ужгородського міськрайонного суду від 11.08.2015 у справі № 308/8973/15-п, яким за вчинення порушення митних правил, передбаченого ст. 472 МК України, на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 24912,86 грн (а.с. 7, 8). Добровільно боржник рішення суду не виконав. Держвиконавець постановою від 23.10.2015 наклав арешт на майно боржника ОСОБА_1 і оголосив заборону його відчуження, крім того, одержав від відповідних органів, підприємств і установ дані про відсутність зареєстрованого за ОСОБА_1 нерухомого та рухомого майна, про відсутність у боржника відкритих банківських рахунків, зареєстрованих доходів, даних про працевлаштування, перебування на обліку в центрі зайнятості тощо (а.с. 9-19 та ін.).

Отже, держвиконавець уживав передбачених ст.ст. 11, 32 Закону № 606-XIV заходів, спрямованих на примусове виконання судового рішення, на даному етапі обсяг застосованих для примусового виконання рішення заходів не призвів до фактичного виконання рішення або до виконання його в істотній частині. З часу відкриття виконавчого провадження і до моменту звернення із поданням, що розглядається, до суду, а також на час розгляду подання судами першої та апеляційної інстанцій (майже півтора року) боржник не сплатив ніяких коштів на виконання покладеного на нього судом обовязку, що за жодних умов не можна визнати добросовісними діями, спрямованими на виконання судового рішення та забезпечення дотримання прав стягувача, яким у даному випадку є держава в особі Закарпатської митниці ДФС як уповноваженого органу.

На стадії апеляційного провадження представник боржника адвокат ОСОБА_2 подав суду як доказ того, що боржник не ухиляється від виконання судового рішення, копію заяви ОСОБА_1, зареєстрованої у РВ ДВС Мукачівського міськрайуправління юстиції 20.01.2016, і відповіді органу ДВС на цю заяву від 28.01.2016, з яких убачається, що боржник просив скласти графік сплати штрафу, оскільки він безробітний, не має постійного доходу та має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, на що орган ДВС повідомив про належність питання щодо розстрочення виконання судового рішення до компетенції суду, для чого запропонував боржнику звернутися до суду (а.с. 49, 50).

Поряд із цим, адвокат подав і копію рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01.03.2016 про розірвання шлюбу, укладеного 24.10.1998 ОСОБА_1 із ОСОБА_4, відповідно до рішення суду дітей колишнього подружжя Аліну, ІНФОРМАЦІЯ_2, Діану, ІНФОРМАЦІЯ_2, і Олександра, ІНФОРМАЦІЯ_3, залишено при матері (а.с. 43). Як випливає з рішення суду, ОСОБА_1 визнав, що щонайменше за півроку до предявлення ОСОБА_4 позову про розірвання шлюбу сторони припинили спільне проживання, ведення спільного господарства, він забрав свої речі та повернувся жити до своїх батьків, сімя перестала існувати.

Оцінюючи встановлене в справі, а також пояснення представника боржника в апеляційному суді в сукупності, колегія суддів констатує, що, з одного боку, позиція боржника щодо обставин, якими він мотивував причини невиконання судового рішення, суперечлива, з іншого боку, вказує на фактичну наявність певних доходів, заробітків, що їх особа визнає та вочевидь має для власного утримання, а також для надання певного утримання дітям, на що сама посилається, проте, замовчує розміри цих доходів (заробітків), час, місце їх отримання і т.ін. ОСОБА_1 особисто 25.10.2016 сплатив 275,60 грн з апеляційної скарги при тому, що жодних коштів не сплатив на виконання судового рішення. На переконання колегії суддів, посилання боржника на своє звернення до органу ДВС, про яке йшлося, після відповіді на яке він не вжив жодних заходів, насправді вказує на дії, спрямовані на формування хибного уявлення про начебто неможливість виконання боржником своїх зобовязань, тоді як фактично він ухиляється від виконання судового рішення. Зрештою, і прохання про розстрочення виконання як таке вказує на фактичну можливість виконання частинами, але й цього боржник не робив, доказів перешкод для цього не надав, позаяк ті обставини, на які він посилається в апеляційному суді, такими не є.

За таких умов, доводи подання та висновки суду про те, що боржник діє недобросовісно, фактично ухиляється від належного виконання судового рішення, обґрунтовані. Сам по собі факт звернення до органу ДВС по розстрочення виконання зазначеного не спростовує і не може слугувати доказом наявності підстав для повного невиконання судового рішення. Така позиція боржника, що по суті обумовлює можливість виконання судового рішення його власним розсудом, не ґрунтується на законі, порушує права стягувача, який не повинен залежати від волі боржника щодо сплати боргу. Суд першої інстанції мав достатні підстави для задоволення подання держвиконавця з огляду на умисне ухилення боржника від виконання покладених на нього зобовязань. Право на свободу пересування, яким мотивується апеляційна скарга, не є абсолютним, не може протиставлятися обовязкам не порушувати права інших осіб, зокрема, й обовязку належно виконувати рішення суду, що набрало законної сили, та може бути обмежене у передбачений законом спосіб (зокрема, ст. 33 ч. 1 Конституції України, ст. 313 ч. 4 ЦК України, ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону № 606-XIV, ст. 6 ч. 1 п. 5 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», ст. 377-1 ЦПК України).

Ухвала суду, що оскаржується, правильна по суті, чого доводи апеляції не спростовують. Водночас суд першої інстанції припустився помилки в застосуванні закону, оскільки встановив обмеження права боржника ОСОБА_1 у виїзді за межі України без визначення часу існування такого обмеження, тоді як ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону № 606-XIV, ст. 6 ч. 1 п. 5 Закону № 3857-XII передбачають встановлення в порядку ст. 377-1 ЦПК України обмеження до виконання зобовязань за судовим рішенням. Таке формулювання резолютивної частини ухвали може тлумачитися як обмеження боржника у праві виїзду за кордон на невизначений строк, за відсутності заборгованості за виконуваним судовим рішенням таке обмеження вочевидь порушуватиме права боржника у виконавчому провадженні, зокрема, на свободу пересування, створює правову невизначеність та не відповідає вимогам щодо законності судового рішення та відповідності вимогам закону змісту резолютивної частини ухвали суду (ст. 210 ч. 1 п. 4, ст. 213 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Відтак, апеляційну скаргу на підставі ст. 312 ч. 1 п. 2 ЦПК України слід задовольнити частково, ухвалу суду першої інстанції змінити, доповнивши другий абзац резолютивної частини ухвали словами «до виконання зобовязань за судовим рішенням», у решті залишивши ухвалу без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 3, ст. 312 ч. 1 п. 2, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 9 березня 2016 року змінити, доповнивши другий абзац резолютивної частини ухвали після слів «Закарпатської області» словами «до виконання зобовязань за судовим рішенням», у іншій частині залишити ухвалу суду без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді