Справа №442/3021/17
Провадження №2/442/1396/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Крамара О.В.

з участю секретаря Лютик Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» про захист прав споживача шляхом стягнення сум депозиту та зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрінком» до ОСОБА_1 про визнання договору банківського вкладу недійсним,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача заборгованість за депозитом № 10-1401105 банківського вкладу (депозиту) у доларах США від 25.11.2015 року у сумі 89984,27 грн.; три відсотки річних від простроченої суми в сумі 4200,76 грн., пеню в сумі 4200,76 грн., відсотки за користування депозитом 32035,00 грн. та 5000,00 грн. відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.11.2015 року між нею та ПАТ «Український інноваційний банк» (правонаступником якого є відповідач) було укладено Заяву-Договір про розміщення банківського вкладу №10-1401105 строком до 09.12.2015 року, на підставі якого нею внесено на депозитний рахунок 12026,46 дол.США. Із закінченням строку дії вказаного договору відповідач кошти не повернув з причин існування тимчасових фінансових труднощів. Відтак, для захисту своїх прав змушена звертатись до суду.

Представник Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» подав зустрічний позов про визнання договору банківського вкладу недійсним, який ухвалою суду від 29.09.2017 року обєднаний в одне провадження з первинним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що договір банківського вкладу підписаний від імені Банку виконаний не особами, які зазначені у вказаних договорах, а іншою невідомою особою з наслідуванням підпису працівника банку.

Позивач за первинним позовом та її представник в судове засідання не з»явилися, від них поступило клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити.

Представник відповідача за первинним позововом, позивач за зустрічним в дане судове засідання не зявився, хоча був належно повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суду причини неявки.

Оскільки сторони в судове засідання не з?явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України - не здійснюється.

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного:

Матеріалами справи встановлено, що 25.11.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Український інноваційний банк» (правонаступником якого є відповідач) було укладено Заяву-Договір про розміщення банківського вкладу №10-1401105 строком до 09.12.2015 року, на підставі якого ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок 12026,49 дол.США, процентна ставка 7% річних.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За змістом ч.1 ст.1, п.4 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ч.3 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" залучення у вклади (депозити) коштів від юридичних та фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів є фінансовою послугою.

Правовідносини, що породжуються на підставі договору банківського вкладу виникають на підставі умови, згідно із якою вкладник передає банку вклад, а банк в свою чергу приймає вклад та розміщує його на своїх ресурсах. При цьому, метою вкладу є одержання вкладником прибутку у вигляді процентів від суми вкладу, який використовується банком у процесі своєї господарської діяльності. Тобто, в даних правовідносинах банк, використовуючи свої спроможності у сфері фінансових відносин, надає вкладнику фінансову послугу, результатом якої є прибуток для вкладника та певна вигода для банку.

Частиною 2 ст.1060 ЦК України також передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Слід звернути увагу на те, що відповідно до вимог пункту 3.3 глави 3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 №516, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Таким чином, зобов'язання Банку за договорами банківських вкладів (депозитів) мають виконуватися Банком належним чином відповідно до умов договорів.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.1. ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частина 1 ст.612 ЦК України визначає, що боржник, у даному випадку відповідач, вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не виконав зобов'язання у строк, який встановлений договором чи законом.

Однак, станом на день звернення до суду, відповідачем не виконано в повному обсязі умов вищезазначеного договору та не повернуто вищевказані кошти позивачу.

У статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника; продукція це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляється, виконується чи надаються для задоволення суспільних потреб, послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, виконавець це субєкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобовязання, не звільняє його від виконання зобовязання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуг за кожний день прострочення.

Згідно із частиною 3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобовязання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобовязання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобовязання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення являє собою міру відповідальності.

Відтак, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь позивача 89984,27 грн. суми банківського вкладу; 3% річних 4200,76 грн.; пеня в розмірі 3% за кожен день прострочення виконання зобовязань 153330 грн. 52 коп. та відсотки за користування депозитом 32035 грн. 00 коп., а всього 279550 грн. 55 коп..

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зважаючи на вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню, тобто з відповідача в користь позивача слід стягнути кошти в сумі 279550 грн. 55 коп.

Вирішуючи питання стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту заподіяння такої. Крім того, така не підлягає стягненню в даному випадку в звязку з договірними зобовязаннями сторін.

Щодо зустрічного позову то суд виходить з наступного:

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог, хоча обов'язок доказування і подання доказів закон покладає на позивача.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а його доводи лише грунтуються на припущеннях, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів - із поданих позивачем доказів, не вбачається яке саме його право порушено.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволені зустрічного позову за недоведеністю.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача (ПАТ «Українська інноваційна компанія») в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі: 2795,51 гривень - за первинний позов та 1600 грн. за зустрічний позов, а всього 4395,51 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 559, 1054 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» про захист прав споживача шляхом стягнення сум депозиту задоволити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» в користь ОСОБА_1 неповернутий вклад по заяві-Договору про розміщення банківського вкладу №10-1401105 від 25.11.2015 року в сумі 279550 (двісті сімдесят дев»ять тисяч п»ятсот п»ятдесят) гривень 55 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариства «Укрінком» до ОСОБА_1 про визнання договору банківського вкладу недійсним відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» - 4395,51 грн. судових витрат в дохід держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення з дня отримання такого.

Суддя О.В Крамар