У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представник а позивача - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності відмовлено. Зутрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності та поділ майна задоволено частково: визнано, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 до ОСОБА_1. У задоволенні позовних вимог про поділ кватири між сторонами - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та помилковим застосування норм матеріального права, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає про безпідставну відмову у задоволенні первісних позовних вимог. Пояснює, що він обміняв належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2, на спірну квартиру без грошової доплати. Вказує, що набуття ним права власності на спірну квартиру у шлюбі не є підставою визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя лише через те, що таке набуття відбулось в період шлюбу. Додає, що суд, задовольняючи частково зустрічний позов, прийшов до помилкового висновку, що факт набуття спірної квартири в період шлюбу достатньо для визнання її спільною сумісною власністю, та порушив приписи ст. 57 СК України, яка передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вважає невірним висновок суду щодо дотримання строку позовної давності щодо розподілу майна та вказує, що цей строк почав спливати в березні 2013 року - після ухвалення рішення про розірвання шлюбу між ним і ОСОБА_1, адже одразу виник спір про розподіл майна. Вказує також на процесуальні порушення місцевого суду, які виявились у прийнятті зустрічної позовної заяви поза межами

__________________________________________________________________________

Справа № 565/1203/16-ц Головуючий в суді І інстанції - Малков В.В.

Провадження № 22-ц 787/197/2017 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

п'ятиденного строку з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено: у серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 в яких просив на підставі ст.392 ЦК України визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 Свої вимоги обґрунтовував тим, що дана квартира придбана ним на підставі договору міни від 3 липня 2009 року. Дружина повідомлена про укладення договору міни, не заперечувала щодо його укладення і протягом трьох років після розлучення не оскаржувала факту його особистої приватної власності на дану квартиру.

Постановою Верховної Ради України від 19.05.2016 року № 1377-VIII «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» (постанова набрала чинності 03.06.2016 року) місто Кузнецовськ Рівненської області перейменоване в місто Вараш.

У жовтні 2016 року із зустрічним позовом звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання спірної квартири спільною сумісною воласністю, поділ квартири та визнання за нею права власності на 1/2 частину.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первинного позову та частково задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що спірна квартира набута позивачем та відповідачем під час перебування у шлюбі на підставі договору міни, а тому, в силу вимог ст.ст.51,60-63,68 СК України, ст.392 ЦК України, квартира є спільною сумісною власністю позивача і відповідачки і розірвання шлюбу між ними не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду, виходячи із слідуючого.

Сторони по справі з 4 липня 1997 року по 22 березня 2013 року перебували у шлюбі, що стверджується свідоцтвом про одруження від 04.07.1997 року. Рішенням суду від 11.03.2013 року, яке набрало законної сили 22.03.2013 року, шлюб розірвано.

Відповідно до довідки №276 відділу реєстрації виконавчого комітету Кузнецовської міської ради ОСОБА_4, ОСОБА_1 та їх неповнолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1.

З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 67443561 від 6 вересня 2016 року вбачається, що дана квартира є власністю позивача ОСОБА_1 на підставі договору міни від 03.07.2009 року.

Згідно Договору міни від 3 липня 2009 року ОСОБА_1 обміняв належну йому однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на спірну двокімнатну квартиру.

Однокімнатна квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2002 року.

Зазначене свідчить, що спірна квартира за договором міни та однокімнатна квартира, яка була предметом обміну, набута сторонами по справі під час шлюбу.

За нормами ст.ст. 60, 63 СК України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою ст. 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За правилами ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно зі статтею 70 СК України в разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на встановлені обставини справи та вимоги законодавства, суд першої інстанції вірно встановив, що квартира АДРЕСА_1 є об»єктом права спільної сумісної власності бувшого подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_1.

В своїх позовних вимогах та доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що спірна квартира не є об»єктом спільної сумісної власності, оскільки протягом трьох років після розлучення відповідачка-позивачка не оскаржувала його право особистої власності на квартиру.

Такі доводи є безпідставні і судом першої інстанції вірно зазначено, що зустрічний позов про захист права власності на спірну квартиру подано з додержанням загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, оскільки про порушення свого права ОСОБА_1 взнала у зв»язку з пред»вленням у серпні 2016 року первинного позову про визнання спірної квартири особистою власністю.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

На підтвердження даних висновків в рішення суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка звернулась із апеляційною скаргою, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.