Справа № 448/1014/16 Головуючий у 1 інстанції: Борисенко В.В.
Провадження № 22-ц/783/697/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 30 вересня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу № 004727, укладеного 26 липня 2016 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» ОСОБА_3 недійсним; стягнення грошових коштів в сумі 10000 грн. набутих на виконання договору фінансового лізингу № 004727 від 26 липня 2016 року, а також судових витрат.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, визнано недійсним Договір фінансового лізингу №004727 від 26 липня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_3.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (код ЄДРПОУ - 38865527; місцезнаходження - м. Київ-133, вул. Кутузова, 18/7, оф. 613) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1), жителя та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, грошові кошти в сумі 10000,00 грн., набуті на виконання Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року, а також 1102,40 грн. судових витрат зі сплати судового збору, а всього - 11102,40 грн.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, визнавши недійсним договір фінансового лізингу, оскільки, цей договір був вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші вказаного договору, в якому передбачені усі істотні умови. Крім цього, 26 липня 2016 року, в день підписання договору, позивачем були написані заяви про те, що він уважно прочитав і зрозумів умови договору, отримав свій примірник договору із додатками №№ 1, 2, 3, відмовляється від нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, а також заяву на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель, та вартість предмета лізингу, який він самостійно обрав. Комісія за організацію в сумі 10 000,00 грн., що сплачена позивачем відповідно до умов договору, відноситься до інших витрат, які безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу та передбачені ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Також, зазначає, що в договорі відсутні ознаки, які передбачені для кваліфікації умов договору, як несправедливих. В оспорюваному договорі фінансового лізингу права та обов»язки сторін, їх кількість не суперечить положенням ст.ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», дотримано принцип добросовісності, встановлено відповідальність сторін за виконання взятих на себе зобов»язань, шкоди позивачу не завдано. Апелянт не погоджується з висновками про відсутність у договору відповідальності лізингодавця, адже п. 12.1 договору передбачено, у випадку невиконання своїх зобов»язань по договору Лізингодавцем, повернення всіх сплачених коштів лізингоодержувачу та сплату штрафу розмірі 10% від вартості предмету лізингу. Не відповідають дійсності висновки про те, що умови договору не надають можливості позивачу отримати компенсацію у зв'язку з його розірванням, чим порушено норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», проте, п. 12.12 ст. 12 договору передбачено право позивача не лише розірвати договір зі своєї ініціативи, а й отримати компенсацію у зв»язку з його достроковим розірванням у розмірі 20% від сплаченої суми авансового платежу. Відповідач просить врахувати той факт, що ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» не є кредитною установою, а тому отримання ліцензії на здійснення послуг фінансового лізингу йому не потрібно. Крім того, відповідач перебуває на обліку в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків та фінансових послуг, як юридичну особу яка має право надавати послуги з фінансового лізингу, тобто, твердження суду про необхідність наявності в апелянта ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу є помилковим.Щодо недотримання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу, апелянт зазначає про те, що спірні правовідносини врегульовані як загальними (Цивільний кодекс України), так і спеціальними нормами (Закон України «Про фінансовий лізинг»), які застосовуються у системному зв»язку і при цьому, спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії. Форму договору фінансового лізингу визначено окремою частиною ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», де однозначно вказано, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Отже, нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не передбачено як загальними, так і спеціальними нормами і висновок суду про обов»язковість нотаріального посвідчення договору є невірним, так як укладений між позивачем та відповідачем договір є договором фінансового лізингу, а не договором найму (оренди) транспортного засобу. Крім цього, для нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу за участю фізичної особи необхідна обов»язкова наявність документу про реєстрацію транспортного засобу. Проте оспорюваний договір фінансового лізингу є договором непрямого лізингу, а тому у лізингодавця, на момент укладення договору відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу, оскільки він зобов»язується придбати предмет лізингу у майбутньому та після виконання лізингоодержувачем умов договору, необхідних для його придбання. Тобто, договір фінансового лізингу фізично не може бути нотаріально посвідчено через відсутність документу про реєстрацію транспортного засобу, що є підставою для відмови у вчиненні такої нотаріальної дії нотаріусом. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати, а позовну заяву залишити без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.07.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) та ОСОБА_3 (лізингоодержувач) - сторонами у справі, було укладено Договір фінансового лізингу №004727, відповідно до п.1.1 Договору лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - предмет лізингу, визначений у п.3.1. Договору, яким є трактор марки «ДТЗ 244.4, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.5.1 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та Комісії за організацію на умовах, викладених у п.5.4. цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

У відповідності до п.8.1 Договору складові лізингових платежів та їх суми, визначені в Графіку лізингових платежів у Додатках №1 та №2 до цього Договору, які є невід'ємною його частиною.

Пунктом 8.2 Договору передбачено склад лізингових платежів та черговість їх внесення, зокрема згідно п.8.2.1. перший лізинговий платіж складається та сплачується в наступній обов'язковій черговості, незалежно від призначення платежу: а) Комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (Комісія за організацію), яка розраховується у Додатку №1 до даного Договору; б) Авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як Авансовий платіж, який визначений у Додатку №1 до даного Договору; Комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета Лізингу, визначеної в Додатку №1 до даного Договору.

Відповідно до Додатку №1 до Договору вартість предмета лізингу становить 100000 гривень, авансовий платіж - 50000гривень, комісія за організацію (10 % вартості предмета лізингу) становить 10000гривень, комісія за передачу (3% вартості предмета лізингу) становить 3000 гривень.

26.07.2016року лізингоодержувач ОСОБА_3 перерахував грошові кошти в сумі 10000 гривень, як пплату комісії за організацію згідно вищевказаного Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016 року, що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк».

ОСОБА_3 вважає, що оспорюваний ним договір фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016 року порушує його права, суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема Законам України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЦК України, такий нотаріально не посвідчений, у зв'язку із чим оспорюваний договір є нікчемним, що свідчить про недійсність цього договору, у зв»язку з чим просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнути з відповідача на його користь сплачені ним на виконання умов договору кошти.

Відносини, що виникають з договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм(оренду), купівлю - продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Згідно зі ст. ст. 1, 2 вищезгаданого Закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізінгоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п.5) частини 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг.

Пункт 17 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Частинами 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Частина 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає поняття "несправедливі умови договору", згідно з якою умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи зміст ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суд першої інстанції дійшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону); визначення товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

При цьому, у відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а згідно з ч. 3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Як вбачається з розділу 12 Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016 року, ним передбачена відповідальність сторін, порядок повернення предмету лізингу, які проаналізувавши, суд першої інстанції, прийшов до висновку про те, що такі умови Договору є несправедливими, оскільки, як вбачається з Договору розділ 12 Договору містить пункти 12.1 - 12.18, і лише один із них, п.12.12 передбачає умови відповідальності Лізингодавця, всі інші - умови відповідальності Лізингоодержувача.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що п.12.12 оспорюваного Договору лізингу, який передбачає, що у випадку розірвання даного Договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів і що в такому випадку Комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається, суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до п.4 ч.3 ст.18 цього Закону, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору.

Проаналізувавши зміст оспорюваного позивачем договору фінансового лізингу, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингоодержувача, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Однак, в оспорюваному договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, не зазначено, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції посилався на правові позиції Верховного суду України, висловлені ним у постановах Верховного Суду України №6-2766цс15 від 16.12.2015року, №6-2491цс15 від 02.03.2016року, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України та є обов'язковими до застосування, на положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, та враховуючи несправедливі умови спірного Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, суд першої інстанції прийшов до висновку, що даний договір слід визнати недійсним.

Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов»язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купілю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (ооренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов»язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України.

Положення ст. 216 застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі за №6-648цс16.

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як вбачається із матеріалів справи, оспорюваний позивачем договір фінансового лізингу від 26.07.2016 року нотаріально не посвідчувався, а відтак такий є нікчемним.

За вищенаведених обставин, у зв'язку із недотриманням нотаріальної форми при укладенні Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016 року, вірним є висновок суду першої інстанції про нікчемність цього договору, судом вірно застосовано правові наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнуто з відповідача на користь позивача 10000.00 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про недійсність нікчемного правочину та застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - відхилити.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 30 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.