Справа № 308/1840/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Собослоя Г.Г., Готри Т.Ю.

при секретарі: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 05.08.2015 року його звільнено з ПАТ «Аграрний фонд» з посади менеджера з маркетингу відділу по роботі в Львівській області управління по роботі в регіонах на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з скороченням штату. Вважає, що даний наказ є незаконним, оскільки по суті ніякого скорочення не відбулося, оскільки вже 11.08.2015 року відповідачем затверджено новий штатний розпис, згідно з яким його посада знову з'явилася в штаті підприємства та в супереч вимогам ст.49-2 КЗпП України йому не було запропоновано посаду на підприємстві, хоча ним подано заяву від 04.08.2015 року про переведення на вакантну посаду, відповіді на яку, ним так і не отримано. Внаслідок незаконного звільнення йому завдано моральну шкоду, оскільки ні наказу про звільнення, ні трудової книжки з відповідним записом станом на сьогоднішній день ним не отримано, що позбавляє його можливості працевлаштуватись. З врахуванням наведеного позивач просив визнати незаконним його звільнення з вказаної посади, поновити його на посаді менеджера з маркетингу відділу по роботі в Львівській області управління по роботі в регіонах ПАТ «Аграрний фонд» з 05.08.2015 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з серпня 2015 по лютий 2016 року в розмірі 33 600,00 грн. та стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 червня 2016 року заявлений позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ №248-к про звільнення від 05.08.2015 року ОСОБА_2 з посади менеджера з маркетингу відділу по роботі в Львівській області Управління по роботі в регіонах ПАТ «Аграрний фонд» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді менеджера з маркетингу відділу по роботі в Львівсьій області Управління по роботі в регіонах ПАТ «Аграрний фонд» з 05.08.2015 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 33600,00грн. за виключенням податків та обов'язкових платежів та стягнуто моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 листопада 2016 року вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення відповідач, ПАТ «Аграрний фонд», подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_2 відмовити. В обґрунтування скарги посилається на неповне з'ясування фактичних обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи і підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що згідно наказу №183-к від 12.08.2014 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ПАТ «Аграрний фонд» на посаду менеджера з маркетингу у відділ по роботі в Львівській області управління по роботі в регіонах (а.с.26).

05.06.2015року письмовим персональним попередженням було повідомлено ОСОБА_2, що відповідно до Наказу №70 від 28.05.2015 року в ПАТ «Аграрний фонд» здійснюється скорочення штату працівників, в тому числі займана ним посада підлягає скороченню.

Як слідує із заяви ОСОБА_2 від 04.08.2015 року, позивач просив перевести його на посаду менеджера відділу по роботі в Львівській та Закарпатській областях, департаменту середнього та малого бізнесу з 10 серпня 2015 року, що підтверджується заявою,копією реєстру відправки документів №568 та доданим до нього супровідним листом (а.с.9-11).

05.08.2015 рокуна підставі наказу про припинення трудового договору №248-к від 05.08.2015 року позивача було звільнено з посади менеджера з маркетингу у відділі по роботі в Львівській області управління по роботі в регіонах у зв'язку зі скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.28).

Згідно наказу №121 від 11.08.2015 року про затвердження штатного розпису ПАТ «Аграрний фонд», виданого головою правління було затверджено новий штатний розпис, згідно якого в штаті підприємства було знову введено посаду, з якої було звільнено позивача.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Матеріалами справи, зокрема наказами № 52 від 17.04.2015 року, № 70 28.05.2015 та № 121 від 11.08.2015 року, та доданими до них копії штатних розписів, стверджено про те, що в ПАТ «Аграрний фонд» протягом п'яти місяців тричі змінювалися штатні розписи, з посиланням на забезпечення ефективності управлінської діяльності, оптимізації бізнес процесів та кадрового складу в ПАТ «Аграрний фонд», якими змінювався штатний розпис, що супроводжувалося як скороченням, так і повторним введенням тих же посад. Так, позивач на підставі наказу № 70 від 28.05.2015 року «Про затвердження штатного розпису», був попереджений 05.06.2015 року про майбутнє звільнення, а наказом від 05.08.2015 року його було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, при цьому йому не було запропоновано іншої вакантної посади або повідомлено про відсутність такої. В той же час, через шість днів після звільнення позивача, відповідачем було видано новий наказ № 121 від 11.08.2015 року «Про затвердження штатного розпису», яким скорочена посада, яку займав позивач, була введена в цілому аналогічна посада.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зміни в організації виробництва і праці, які супроводжувалися скороченням чисельності або штату працівників у відповідача фактично не відбулися. Відповідач не надав суду доказів того, що власник або уповноважений орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу, або працівник відмовився від такого переведення.

За таких обставин суд першої інстанції правильно визнав незаконним звільнення позивача, поновив його роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу за період, який просив позивач (з моменту звільнення 05 серпня 2015 року по лютий 2016 року включно). Однак, суд не навів відповідних розрахунків і неправильно визначив його розмір -33600грн.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року з наступними змінами, згідно до якого середня заробітна плата обчислюється входячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата.

З урахуванням даних про розмір заробітної плати позивача, вказаних у довідці №153 від 07.04.2016 року (а.с.20) за останні два місяці роботи, що передували звільненню: за червень 2015рік -4943,10 грн., липень 2015рік -4984,52 грн., середньоденна заробітна плата позивача за два відпрацьовані місяці перед звільненням - становить 230,87 грн. (4943,10 +4984,52 = 9927,62 грн. : 43 роб. дні =230,87 ). Тому сума, яка підлягає до виплати позивачеві за час вимушеного прогулу за період з 05 серпня 2015 року по лютий 2016 року включно становить 33476,15 грн. (144 р.д. * 230,87 грн.), які слід стягнути на користь позивача.

Доводи відповідача, що позивачем пропущено строк на звернення до суду не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника за ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи та видати трудову книжку.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі йому трудової книжки.

Таким чином законом чітко визначено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику у день звільнення копію наказу про звільнення та трудову книжку, і саме з цього часу у працівника починається перебіг строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

З матеріалів справи не вбачається і відповідачем не доведено, що ним у день звільнення позивача видано йому копію наказу про звільнення та трудову книжку. Надіслання поштою на адресу позивача копії наказу про звільнення і повернення конверта поштового відправлення на адресу ПАТ «Аграрний фонд» у зв'язку з закінченням терміну зберігання поштових відправлень, без відмітки про отримання позивачем, не може свідчити про дотримання власником вищенаведених вимог закону.

З врахуванням наведеного доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають відхиленню.

Відповідно до ст. 237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування відповідачем моральної шкоди, однак не в повному обсязі врахував положення ч.3-5 ст. 23 ЦК України, та роз'яснення, що містяться в п. 9 постановиПленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та невірно визначив розмір моральної шкоди.

Враховуючи характер та обсяг душевних страждань, перенесених позивачем, їх тривалість, вимушеність змін у життєвих і соціальних стосунках позивача, час та зусилля необхідні для відновлення його прав, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що розмір моральної шкоди слід змінити, зменшивши суму відшкодування до 10 000грн.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегіясуддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ПАТ «Аграрний фонд» задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 червня 2016 року в частині стягнення з ПАТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу до 33 476,15 грн. та розмір моральної шкоди до 10 (десяти) тисяч гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді