Справа № 303/4503/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

01 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і ОСОБА_1,

при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до товариства з додатковою відповідальністю «Мукачівський пивоварний завод» про стягнення заборгованості заробітної плати, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до товариства з додатковою відповідальністю «Мукачівський пивоварний завод» у липні 2016 р.

Після збільшення позовних вимог (а.с.106-108) просив стягнути з відповідача на свою користь загалом 78132,21 грн., а саме:

-заборгованість заробітної плати в розмірі 8026 грн. і компенсацію за втрату частини грошових доходів (індекс інфляції) у розмірі 4935 грн.;

-компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 535 грн. та інфляцію у розмірі 51,21 грн.;

-середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 39123 грн.;

-плату за перевезення вантажу (фрахт) у розмірі 30% за фактично надані транспортні перевезення та отриманий прибуток у розмірі 13122 грн. і 1256 грн. інфляції;

-добові за відрядження у період із 04.04.2015 р. по 04.04.2015 р. у розмірі 1500 грн., інфляція 147 грн.;

-оплату за роботу у святкові та вихідні дні (11днів) у розмірі 1287 грн., інфляція 126 грн.;

-грошові кошти за виконання обовязків експедитора в розмірі 7308 грн., інфляція 716 грн.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2016 року позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивач компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 466.30 грн. і відшкодування за час затримки розрахунку в розмірі 400 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с.159-163).

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та ухвалити нове по суті позовних вимог. Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує, що судом не було встановлено факту отримання позивачем заробітної плати за період із 20.11.2014 р. по 06.05.2015 р. і моменту прийняття на роботу. Зазначає, що перебував у відрядженні протягом 30 днів (як робочих так і вихідних), що вже встановлено судовими рішеннями. Указує, що має право на стягнення із відповідача грошових коштів за перевезення вантажу (фрахту) та за виконання обовязків експедитора (а.с.165-167).

У письмових запереченнях представник відповідача не визнав скарги як безпідставної і просить залишити рішення суду без змін як законне та обґрунтоване (а.с.173-176).

Суд першої інстанції виходив із того, що вимоги про стягнення заборгованості заробітної плати за період з 01.10.2014 р. по 06.05.2015 р. в сумі 8026 грн. та індексації в сумі 4935 грн., про стягнення добових за відрядження у сумі 1500 грн. та індексації у сумі 147 грн. і про стягнення грошових коштів за виконання обовязків експедитора в сумі 7308 грн. та індексації 716 грн. є безпідставними, вимоги про оплату за роботу у святкові та вихідні дні в сумі 1287 грн. та індексації у сумі 126 грн., про стягнення плати за перевезення вантажу (фрахту) в сумі 13122 грн. та індексації в сумі 1256 грн. заробітної плати є недоведеними, а вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 39123 грн. і компенсації за невикористану щорічну відпустку за період із 01.10.2014 р. по 06.05.2015 р. у сумі 535 грн. та індексації у сумі 51.21 грн.є частково обґрунтованими. При цьому встановлено, що ОСОБА_2 мала нараховуватися заробітна плата в залежності від фактично наданих транспортних перевезень й отриманого чистого прибутку і позивач одержав нараховану заробітну плату за період із 20.11.2014 р. по 06.05.2015 р. у сумі 1728 грн.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність повно зясованим фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та належним чином оціненим доказам у справі.

Так, установлено, що згідно з наказом відповідача № 58-к (а) від 20.11.2014 р. ОСОБА_2 був прийнятий водієм-експедитором транспортного відділу заводу на неповний робочий час з 20.11.2014 р. із відрядною оплатою праці (за фактично надані транспортні перевезення та отриманий прибуток у розмірі 30%). Того ж дня із ним був укладений і договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.9-10). Із умовами праці ОСОБА_2 був ознайомлений, що підтверджується його власним підписом на особовій картці працівника (а.с.69).

06.05.2014 р. ОСОБА_2 був звільнений із роботи за прогул без поважної причини (а.с.12).

Згідно з положеннями ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Відповідно до вимог ст.ст. 21, 3-1 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. У разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не одержував заробітної плати за період із 20.11.2014 р. по 06.05.2015 р. спростовуються наказом про прийняття на роботу від видатковими касовими ордерами від 05.01.2015 р. і 02.04.2015 р. на загальну суму 1000 грн. (а.с.59), чеком № 0749 від 22.04.2015 р. (67-68), довідкою відповідача № 270 від 12.10.2015 р., згідно з якою ОСОБА_2 виплачено з 01.01.2015 р. по квітень 2015 р. заробітну плату в сумі 1728 грн. (а.с.13), а також показаннями свідка ОСОБА_3 (заступника директора заводу). При цьому отримання заробітної плати в сумі 500 грн. позивач визнав.

Твердження ОСОБА_2 стосовно необхідності виплати йому щонайменше мінімальної заробітної плати спростовуються умовами праці, з якими він буз ознайомлений під розпис та вказаними нормами матеріального права, зокрема, ст. 56 КЗпП України та ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці».

Доводи ОСОБА_2 про те, що він почав працювати у відповідача з 01.10.2014 р., а не з 20.11.2014 р., спростовуються наказом про прийняття на роботу від 20.11.2014 р., договором про повну матеріальну відповідальність, табелем обліку використання робочого часу за листопад 2014 р. (а.с.81) та особовою карткою працівника, зі змістом якої ОСОБА_2 був ознайомлений під розпис. Так, у розділі IV цієї картки «Призначення і переведення» зазначені, зокрема, дата й наказ прийняття на роботу (20.11.2014 р.), і міститься підпис ОСОБА_2, який у судовому засіданні визнав усі свої підписи на картці. Посилання позивача на заяву про прийняття на роботу, яка датована ним 30.09.2014 р., не може слугувати єдиним і достатнім доказом виникнення трудових стосунків із відповідачем саме з 01.10.2014 р., оскільки резолюція керівництва відповідача на заяві датована також 20.11.2014 р. (а.с.46).

Твердження ОСОБА_2 про те, що хоча він і був прийнятий на роботу з неповним робочим часом, однак приходив на роботу щоденно з 08.00 год. до 16.00 год., перебував у відрядженнях по 30 днів або ремонтував транспортні засоби, у звязку з чим має право на оплату святкових і неробочих днів у подвійному розмірі, а також на отримання гарантованих відповідачем добових, спростовуються тими ж умовами праці, табелями обліку використання робочого часу, в яких проставлено щонайбільше по 4 години (а.с.60-68, 81), копією трудової книжки позивача, відповідно до якої останній працював на умовах повної зайнятості охоронником СТОВ «Завидівське» (а.с.48-49) і табелями обліку робочого часу вказаного підприємства (а.с.50-58). При цьому факт роботи позивача у вихідні та святкові дні, необхідність виплати йому добових у сумі 50 грн. щоденно та здійснення ним ремонтних робіт є припущенням.

Окрім того, відповідно до п.2 розділу I Інструкції № 59 службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз'їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою ним особою/керівником).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази щодо фрахту і експедування, згідно з якими ОСОБА_2 на підставі наказу про прийняття на роботу, позовної заяви відповідача та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04.04.2016 р. в іншій цивільній справі, має право на отримання стягнення з відповідача за перевезення вантажу (фрахту) та грошових коштів за виконання обовязків експедитора (30% від вартості відрядження у сумі 43740 грн.), спростовуються обставинами справи та письмовими доказами, зокрема, Положенням про оплату праці водія-експедитора по ТДВ «Мукачівський пивоварний завод» від 02.01.2014 р., відповідно до п.3 якого при виконанні робіт по перевезенню вантажів нараховується заробітна плата в межах 30% від чистого отриманого прибутку як різницю від коштів, унесених у касу заводу за перевезення вантажів, за визначенням різниці, яку складає амортизація транспортного засобу, кошти, затрачені на підтримку транспортного засобу в робочому стані, закупку деталей, вузлів, агрегатів та здійснення інших платежі. Здійснених у процесі перевезень та отримання інших дозвільних документів і відрахувань від заробітної плати згідно з чинним законодавством (а.с.132). Посилання ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04.04.2016 р. у справі № 303/3693/15 є безпідставними, оскільки вказаним судовим рішенням наведена позивачем обставина не встановлювалась (а.с.19-22).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого рішення як безпідставні, необґрунтовані та суперечні обставинам справи та нормам матеріального права.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: