Ухвала

іменем україни

08 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Навчальна книга - Богдан», комунального підприємства «Рівнекнига», Рівненської обласної ради про заборону вчиняти дії, стягнення компенсації за порушення авторського права, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 6 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила заборонити відповідачам вчиняти дії, що порушують її авторське право, а саме: використовувати літературно-художній персонаж «ІНФОРМАЦІЯ_1» без її дозволу, стягнути компенсацію за порушення її авторського права.

Наобґрунтування позову вказувала, що у 1979 році вона створила літературний твір «ІНФОРМАЦІЯ_1».

У 1980 році літературно-художній образ «ІНФОРМАЦІЯ_1» було вперше оприлюднено в анімаційному фільмі з однойменною назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» (рос.) та «ІНФОРМАЦІЯ_1» (укр.), а у 1989 році - твір «ІНФОРМАЦІЯ_2» українською та російською мовами. Вказані анімаційні фільми були створені на кіностудії «Київнаукфільм» і у титрах до цих фільмів зазначено її (ОСОБА_3.) прізвище, як автора сценарію, що є загальновідомим фактом та не потребує доведення.

Відповідно до чинного на час створення анімаційного фільму законодавства (ст. 483 ЦК УРСР) авторське право на кінофільм належало підприємству, яке здійснило зйомку, а авторові сценарію, художнику постановникові та авторам інших творів, які увійшли складовою частиною у фільм, належало авторське право кожному на свій твір. Таким чином, авторські (майнові) права на фільм належать кіностудії «Укранімафільм» (правонаступник кіностудії «Київнаукфільм»), а їй (ОСОБА_3.) належить авторське немайнове право та виключні майнові права на літературний твір та його оригінальну назву «ІНФОРМАЦІЯ_1» (рос.) та «ІНФОРМАЦІЯ_1» (укр.)

Вона зареєструвала свої авторські права у Державному департаменті інтелектуальної власності і отримала свідоцтво від 11 травня 2004 року № НОМЕР_1 про державну реєстрацію авторського права на літературний твір «ІНФОРМАЦІЯ_1», а 7 квітня 2014 року - отримала свідоцтво № НОМЕР_2 про реєстрацію авторського права на твір «Персонаж ІНФОРМАЦІЯ_1».

У відповідь на її претензію товариство з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Навчальна книга - Богдан» (далі - ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан») повідомило про наявність у них права на використання персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_1» від громадянина ОСОБА_5, але від неї, як співавтора літературно-художнього персонажа «ІНФОРМАЦІЯ_1», дозволу на використання цього персонажу це видавництво не отримувало, чим порушило її авторські права.

З урахуванням уточнень, посилаючись на ст. ст. 437, 440, 443 ЦК України, Закону України «Про авторське право і суміжні права», просила заборонити ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан», комунальному підприємству «Рівнекнига» Рівненської обласної ради вчиняти дії, що порушують її авторське право, а саме: використовувати літературно-художній персонаж «ІНФОРМАЦІЯ_1» без її дозволу, стягнути з ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан» компенсацію за порушення майнових авторських прав у розмірі 299 мінімальних заробітних плат, що становить 412 022 грн.

Рішенням Рівненського міського суду від 22 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан» на користь ОСОБА_3 компенсацію за порушення майнових авторських прав у розмірі 20 мінімальних заробітних плат у сумі 24 360 грн. Стягнуто з ТОВ «Видавництво «Навчальна книга -Богдан» на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в сумі 243 грн 60 коп. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан» у рахунок відшкодування судових витрат 606 грн 32 коп., пов'язаних зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, 7 тис. грн витрат на правову допомогу та 630 грн 78 коп., пов'язаних із явкою до суду, всього 8 237 грн 10 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3- ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, справу направити на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для постановлення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перелік об'єктів авторського права закріплений у ст. 433 ЦК України та ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права».

В силу вимог частини першої статті 437 ЦК України та статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» авторське право виникає з моменту створення твору.

Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

За змістом статей 440, 441 ЦК України та статті 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами, а саме: дозволяти або забороняти, зокрема розповсюдження творів шляхом продажу, відчуження іншим способом, а також подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і у будь-який час за їх власним вибором.

За змістом статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21-25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав.

Згідно із п. 9 ч. 3 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти: подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і у будь-який час за їх власним вибором.

Як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи (наприклад, вчинення дій, передбачених статтями 50 та 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права»), шкоди, завданої суб'єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв'язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди.

Позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою і діями відповідача. При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства (частина перша статті 435 ЦК України, стаття 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права».

Відповідач, який заперечує проти позову, зобов'язаний довести виконання вимог Закону України «Про авторське право і суміжні права» при використанні ним об'єкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (статті 614 та 1166 ЦК України).

З огляду на положення Закону України «Про авторське право і суміжні права» та роз'яснення зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, виконання вимог закону при використанні ним об'єкту авторського права зобов'язаний довести відповідач.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка посилалась на те, що вона є автором літературного твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» і автором твору літератури «Персонаж «ІНФОРМАЦІЯ_1» («ІНФОРМАЦІЯ_1» та/або «ІНФОРМАЦІЯ_1») та їй належать особисті немайнові та майнові авторські права на цей твір та персонаж на підставі свідоцтва від 11 травня 2004 року № НОМЕР_1 про державну реєстрацію авторського права на літературний твір «ІНФОРМАЦІЯ_1» та свідоцтва від 07 квітня 2014 року № НОМЕР_2 про реєстрацію авторського права на твір.

Заперечуючи проти позову, ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан» вказувало, що при друкуванні зошита «Цікава грамота» ним було використано лише художнє зображення персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_1», автором якого є ОСОБА_5, і з яким ними було укладено відповідний договір на використання цього художнього зображення при друкуванні своєї продукції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності ОСОБА_3 порушення її авторських прав з боку ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан», яке не виконало вимоги закону щодо попереднього отримання дозволу від позивачки на використання літературного персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_1» при друкуванні своєї поліграфічної продукції.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у позові, дійшов висновку про відсутність у діях ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан» будь-яких порушень авторських прав ОСОБА_3 при виготовлені зошита «Цікава грамота» з використанням художнього зображення персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Проте з рішенням апеляційного суду повністю погодитися не можна.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Втім, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вищезазначені вимоги законодавства уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не перевірив.

Так, у матеріалах справи наявні висновок експерта Львівського Науково-дослідного інституту судових експертиз № 934 експертизи об'єктів інтелектуальної власності від 26 березня 2014 року, висновок експерта судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності від 24 квітня 2014 року № 24/14, висновок експерта від 15 липня 2014 року № 69/14, а також звіт про науково-дослідну роботу з вивчення специфіки іменування літературного персонажа «ІНФОРМАЦІЯ_1» (за його авторства ОСОБА_3) та його можливих похідних варіацій у російській та українських мовах, звіт «Вивчення рівня обізнаності споживачів України про бренд «ІНФОРМАЦІЯ_1» Національного університету «Острозька академія».

Крім того, у матеріалах справи наявний висновок судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності № 3798, проведений на підставі ухвали Рівненського міського суду, складений 26 листопада 2015 року Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, згідно з яким наявне зображення вигаданого персонажу у формі округлої краплі (на обкладинці зошита «Цікава грамота» видавництва ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан») утворене шляхом використання літературного персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_1», як самостійної частини складеного об'єкта, - художньо-літературного персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_1». Використання літературного персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_1» однойменного літературного персонажу ОСОБА_3 на обкладинці зошита «Цікава грамота» видавництва ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан» відбулося у спосіб відтворення та його переробки.

Відповідно до висновку № 3799 судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності, складеного 30 листопада 2015 року Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, упущена вигода, яку ОСОБА_3, як правовласник літературного твору «ІНФОРМАЦІЯ_1», отримала б, якби її право не було порушено у результаті незаконного використання твору (літературного персонажу) «ІНФОРМАЦІЯ_1» на обкладинці зошита «Цікава грамота» ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан», складає 412 441 грн.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», у випадках, коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об'єктивності експертного дослідження. Такій оцінці підлягають також окремі висновки експертів - членів комісійної чи комплексної експертизи, які не підписали спільний висновок.

Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо.

Водночас, відповідно до ч. ч. 6-7 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована у рішенні або ухвалі. Порядок дослідження висновку судової експертизи встановлений ст. 147 ЦПК України.

Проте на порушення вимог ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України судом апеляційної інстанції взагалі не досліджувалися висновки судових експертиз, не надано таким висновкам належної оцінки та у рішенні суду не наведено жодних мотивів щодо незгоди з цими висновками. Суд взагалі не надав ніякої оцінки вказаним вище доказам.

Натомість, на власний розсуд вирішив питання щодо відсутності використання літературного персонажа «ІНФОРМАЦІЯ_1» ТОВ «Видавництво «Навчальна книга - Богдан», не врахувавши те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Між тим, загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

На зазначене суд також уваги не звернув.

Крім того, відповідно до п. 21 та п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», законом передбачено сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги на рішення суду в певному розмірі виходячи зі ставки судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги незалежно від оспорюваної суми (підпункти 6, 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).У разі якщо в апеляційному або в касаційному порядку оскаржується судове рішення, яке прийнято за наслідками розгляду первісного і зустрічного позовів, то якщо заявник не згоден із таким рішенням у частині розгляду вимог за обома зазначеними позовами, судовий збір має сплачуватися ним так само з урахуванням результатів розгляду як первісного, так і зустрічного позовів. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат згідно з правами, передбаченими статтею 88 ЦПК України.

З урахуванням вищенаведеного, підлягають перевірці й доводи скарги щодо правильності стягнення та обчислення апеляційним судом судових витрат.

Ураховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик