АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 599/1498/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р.
Провадження № 22-ц/789/178/17 Доповідач - Загорський О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

Сович Н.А.

за участі - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 -

ОСОБА_4, ОСОБА_5

Богдановича і його представника ОСОБА_6, ОСОБА_7

Богданівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зборівського районного суду від 13 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про зобов'язання виконати мирову угоду шляхом стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

17.11.2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 15.08.2013 року між нею та відповідачами укладено мирову угоду, яка затверджена Апеляційним судом Тернопільської області.

Згідно угоди ОСОБА_2 зобов'язався компенсувати їй протягом 24 місяців 12600 доларів США замість її частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з підвалом і тамбуром в літ. «А», стайні в літ. «Б», літньої кухні в літ. «В», будівельних матеріалів, які були використані в незавершеному будівництвом житловому будинку з 81% ступенем готовності, що в АДРЕСА_1

Кошти на виплату грошової компенсації ОСОБА_2 надають ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у рівних частинах.

Відповідачі добровільно не виконують умови мирової угоди і вона просить стягнути кошти в судовому порядку.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 13.12.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено і стягнуто в користь ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_8 - 12600 доларів США.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що відповідачі у справі не були належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи та судом не виносилося заочне рішення по справі.

Зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки мирова угода затверджена апеляційним судом Тернопільської області.

Вказує, що суд безпідставно стягнув заборгованість, оскільки стягнення заборгованості не є спонуканням до виконання мирової угоди.

Просить звернути увагу, що заборгованість стягнено в доларах США, що є порушенням ч.1 ст. 192 ЦК України.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, апеляційну скаргу заперечила і навела доводи аналогічні викладеним в поданому запереченні на апеляційну скаргу.

ОСОБА_5 і його представник ОСОБА_6, апеляційну скаргу підтримали і вказали, що судом не досліджено належним чином мирову угоду, оскільки згідно мирової угоди зобов'язання по виплаті коштів брав тільки ОСОБА_2

Вказала, що ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_2.

ОСОБА_5, апеляційну скаргу підтримала.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що грошові зобов'язання за умовами мирової угоди відповідачами не виконуються, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.08.2013 року позивачем та відповідачами укладено мирову угоду, яка затверджена ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 15.08.2013 року (а.с. 3-4).

Згідно угоди ОСОБА_2 зобов'язався компенсувати ОСОБА_3 протягом 24 місяців - 12600 доларів США замість її частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з підвалом і тамбуром в літ. «А», стайні в літ. «Б», літньої кухні в літ. «В», будівельних матеріалів, які були використані в незавершеному будівництвом житловому будинку з 81% ступенем готовності, що в АДРЕСА_1

В мировій угоді вказано, що кошти на виплату ОСОБА_2 грошової компенсації надають ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у рівних частинах.

Відповідно до статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

На момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди зазначена мирова угода не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

На підставі вказаного, у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що мирова угода є договором, укладеним сторонами в належній формі, тому на її підставі виникають цивільно-правові зобов'язання. Оскільки грошові зобов'язання за умовами мирової угоди відповідачами належним чином не виконуються, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Однак суд першої інстанції не з'ясував належним чином коло осіб, на яких покладено обов'язок по виконанню мирової угоди.

Як слідує із змісту мирової угоди ОСОБА_2 зобов'язався компенсувати ОСОБА_3 протягом 24 місяців - 12600 доларів США замість її частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок.

Мирова угода не містить умов за якими ОСОБА_5 і ОСОБА_5 взяли зобов'язання перед ОСОБА_3 по сплаті коштів за мировою угодою.

Суд першої інстанції на вищевказане уваги не звернув і дійшов помилкового висновку про стягнення коштів з ОСОБА_5 і ОСОБА_5

Зазначене свідчить, що доводи апеляційної скарги знаходять підтвердження в матеріалах справи.

Крім вказаного суд першої інстанції не врахував, що стягнення не може бути здійснене в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до переконання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 - 12600 доларів США, що за кусом гривні до долара США встановленим НБУ на 09.02.2017 року - 26,91 грн, становить 339066 грн.

Вищенаведений висновок колегії суддів апеляційного суду відповідає зокрема і правовим позиціям Верховного Суду України викладених в постановах від 11.11.2015 року у справі 6-342 цс15 і від 23.09.2015 року у справі № 6-274цс15.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Колегія суддів приходить до переконання про скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зборівського районного суду від 13 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 - 339066 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 - 3313,8 грн. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: