Справа № 750/9939/14 Провадження № 22-ц/795/442/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Супрун О. П. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2017 року м.Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 листопада 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 листопада 2014 року задоволено позов ТОВ «УніКредит Лізинг» до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача 111319 грн. 67 коп. заборгованості за договором фінансового лізингу №4098L12/00-LD від 06 вересня 2012 року. Також вирішено питання про відшкодування судового збору.

Заочне рішення було оскаржено ОСОБА_6 у травні 2015 року.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2015 року заочне рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 листопада 2014 року та ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2015 року залишені без змін.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_5 в січні 2017 року звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не має права на стягнення складової частини лізингових платежів у вигляді відшкодування вартості предмета лізингу. Апелянт зазначила, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача ОСОБА_6 не перейшло, отже, позовні вимоги щодо стягнення з нього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилось у власності позивача, є безпідставним. В апеляційній скарзі заявник посилається також на Постанову Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року.

На думку апелянта, також позивачем здійснено неправильний розрахунок, зокрема до усього лізингового платежу застосовано комерційний курс долару США, в той час коли до складової частини лізингового платежу застосовується фіксований курс 7,99 грн. за долара США, згідно додатку до Договору фінансового лізингу.

Апелянт також звертає увагу, що нею не підписано Договір поруки, а той на який посилається позивач, є підробленим, що підтверджується відповідним висновком експерта.

Крім того, ОСОБА_5 оскаржено ухвалу про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення до апеляційного суду Чернігівської області окремо від апеляційної скарги на заочне рішення суду. Свої доводи мотивувала тим, що судом було зроблено невірний висновок, що ОСОБА_5 була повідомлена про час та місце судового засідання. Повідомлення про вручення поштового відправлення (судової повістки), яке знаходиться в матеріалах справи підписане ОСОБА_6, хоча в матеріалах справи нема доказів, що підтверджують родинний зв'язок ОСОБА_5 та зазначеного на рекомендованому повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_6

Сторони у судове засідання не зявилися. Враховуючи положення норми ч.2 ст.305 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін (їх представників), зважаючи на те, що сторони повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи.

Від представника ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ» надійшли заперечення на апеляційну скаргу та клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю направити представника в судове засідання. Проте, дослідивши надані представником документи неможливо встановити, що ТОВ «УніКредит Лізинг» було перейменоване на ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ», або що така компанія є правонаступником позивача.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі та вимоги ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «УніКредит Лізинг» суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобовязань та заборгував позивачу 111 319 грн. 67 коп. за договором фінансового лізингу №4098L12/00-LD від 06 вересня 2012 року. Поряд з ОСОБА_6, на підставі ст. 554 ЦК України, солідарну відповідальність за невиконання умов договору фінансового лізингу має нести ОСОБА_5, оскільки між нею та позивачем був укладений вищезазначений договір поруки.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується.

Суд першої інстанції встановив, що 06 вересня 2012 року між ТОВ «УніКредит Лізинг» та ОСОБА_6 був укладений договір фінансового лізингу №4098L12/00-LD (а.с.8-21).

Згідно з умовами даного Договору лізингодавець приймає на себе зобовязання придбати у власність від продавця, що обраний лізингоодержувачем, предмет лізингу відповідно до встановлених лізингоодержувачем умов придбання та технічних характеристик (специфікацій), та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, визначених цим договором. Лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу у користування та сплачувати лізингодавцю лізингові платежі, комісії, які зазначені в додатку «Тарифи» до цього договору, який є його невідємною частиною, інші комісії, що передбачені цим договором, та виконувати інші обовязки, передбачені цим договором. Відповідно до додатку №4098L12/00 до договору фінансового лізингу №4098L12/00-LD від 06 вересня 2012 року предметом лізингу є легковий автомобіль AUDI Q7, ціна даного предмету лізингу складає 86112,72 доларів США, що на день складання цього додатку становить 688299 грн. (а.с.24-26).

ТОВ «УніКредит Лізинг» 04 жовтня 2012 року передало ОСОБА_6 транспортний засіб AUDI Q7, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується актом приймання-передачі до договору фінансового лізингу №4098L12/00-LD від 06 вересня 2012 року. Датою повернення/викупу транспортного засобу є 20 вересня 2017 року (а.с.30).

В забезпечення виконання Договору фінансового лізингу укладено Договір поруки №4098L12/00/SUR від 06 вересня 2012 року з ОСОБА_5 (а.с. 32-34)

Згідно з умовами Договору поруки ОСОБА_5, як солідарний боржник, зобовязується безвідклично та безумовно сплатити лізингодавцю за його першою вимогою, всі необхідні платежі за договором фінансового лізингу загальною сумою в гривневому еквіваленті до 156654,29 доларів США, що на день укладення договору становить 1 252 137,74 грн.

Також достовірно встановлено, що у вказаний період відповідачі взяті на себе зобовязання за договором фінансового лізингу та договором поруки не виконували.

ТОВ «УніКредит Лізинг» було направлено ОСОБА_6 та ОСОБА_5 письмову вимогу про виконання зобовязань згідно умов договору поруки (а.с.35).

Згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч.2 ст.806 ЦК України та ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Частиною 2 ст.806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Апеляційним судом встановлено, що умовами Договору фінансового лізингу, укладеного між ТОВ «УніКредит Лізинг» та ОСОБА_6, а саме п.5.1 передбачено, що дійсно лізингоодержувач зобовязаний сплачувати лізингові платежі. Розмір лізингових платежів, їх складові частини та дати платежів визначаються у графіку лізингових платежів, що містяться у Додатку до цього Договору.

Проте, п.5.2 передбачено, що розмір лізингових платежів та їх складових частин виражається у іноземній валюті (долар США, ОСОБА_1 або інша валюта) та підлягає сплату у національній валюті України гривні за курсом, що визначений цим Договором. У визначеннях даного договору передбачено, що курс продажу безготівковий курс продажу долара США/ОСОБА_1, встановлений на Офіційному сайті ПАТ «Укрсоцбанк» (або банку, який буде його правонаступником) на дату, що передує ОСОБА_7 або іншій даті, визначеній в цьому Договорі.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, що позивачем здійснено неправильний розрахунок та не взято фіксований курс 7,99 грн. за долара США.

Посилання апелянта, що позивач не має права на стягнення складової частини лізингових платежів у вигляді відшкодування вартості предмета лізингу також не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 12.1.2 Договору фінансового лізингу сторони погодили умови розрахунків, що застосовуються у випадку розірвання Договору та повернення предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю, а саме: у випадку повернення чи вилучення предмету лізингу, не передбачається повернення Лізингодавцем будь-яких платежів належно сплачених Лізингоодержувачем або скасування платежів, що мають бути сплачені Лізингоодержувачем Лізингодавцю до моменту такого повернення/вилучення в межах виконання цього договору.

Укладений між ТОВ «УніКредит Лізинг» та ОСОБА_6 Договір фінансового лізингу є договором про передачу майна у строкове оплатне користування, оплату за користування предметом лізингу ОСОБА_6 своєчасно не вносив і тому позивач реалізував своє право, передбачене ч.2 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізингу», на відмову від Договору у звязку з триваючим понад 30 днів простроченням сплати лізингових платежів, які боржник досі не сплатив.

Сторони правомірно визначили на свій розсуд умови договору щодо порядку виконання і припинення грошових зобовязань лізингоодержувача за договором, а тому відсутні законні підставі для скасування апеляційним судом оспорюваного заочного рішення з приводу нібито «неправильності розрахунку сум до стягнення за позовом».

Необґрунтованим є посилання заявника на Постанову Верховного Суду України від 29 жовтня 2013 року, як на підставу відмови в позові і застосування вказаної Постанов про розгляді цієї справи, оскільки правовідносини між сторонами у справі не є подібними до правовідносин сторін у справі, яка переглядалась Верховним Судом України, оскільки в даному випадку позивачем не ставилась вимога про розірвання договору лізингу.

Що стосується доводів апелянта про відсутність її підпису на Договорі поруки, то слід зазначити, що позовні вимоги у даній справі стосуються солідарного стягнення боргу з відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5, з якими відповідно ТОВ «УніКредит Лізинг» було укладено Договір фінансового лізингу та поруки.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, наявний у матеріалах справи договір поруки є правомірним, не суперечить закону і рішення суду щодо визнання його недійсним відсутнє. Також, при розгляді даного спору в суді першої інстанції зустрічний позов щодо визнання недійсним договору поруки не було подано, тому суд і не міг перевіряти обставини укладення договору поруки та дійшов обґрунтованого висновку щодо солідарного обовязку ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відповідати по боргових зобовязаннях. Крім того, надані ОСОБА_5 матеріали експертизи від 15.06.2016 року не могли бути відомі суду на дату ухвалення оскаржуваного рішення.

Слід зазначити, що дана обставина та наявність оскаржуваного рішення не позбавляє права ОСОБА_5 звернутися до суду з позовом про визнання договору поруки недійсним.

Не знайшли свого підтвердження і посилання ОСОБА_5 на незаконність ухвали суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Так, дослідивши матеріали справи встановлено, що судом першої інстанції повістка про виклик до суду на 27 жовтня 2014 року направлялась на одну адресу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 м.Чернігів, вул.Шевченка, 81. На дану дату та час повістку отримано ОСОБА_6, проте від ОСОБА_5 (апелянта) надійшла заява про відкладення розгляду справи 27 жовтня 2014 року, яка була відповідно зареєстрована канцелярією суду (а.с.49, 50 т.1).

Судове засідання було відкладено на 26 листопада 2014 року о 14 год. 00 хв., на дану дату та час були повторно викликані сторони. В матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які підтверджують, що повістку на імя ОСОБА_5 було отримано її сином ОСОБА_6 (а.с.56), що допускається нормами ч.3 ст.76 ЦПК України. Повістку на імя ОСОБА_6 отримано особисто відповідачем ОСОБА_6 (а.с.57).

Висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру стягнутих сум, відповідають вимогам Закону. Крім того, до таких висновків прийшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ при перегляді заочного рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 листопада 2014 року та ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2015 року.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування вірного по суті заочного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: