Справа № 456/269/16 Головуючий у 1 інстанції: Гулкевич О.В.
Провадження № 22-ц/783/1096/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, його представника

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 жовтня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком № 214 по вул. Шевченка в с. Дуліби Стрийського району Львівської області, який є її власністю, та виселення відповідача з цього будинку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, зобовязано ОСОБА_3 усунути перешкоди, які він чинить ОСОБА_2 у користуванні будинком № 214 по вул. Шевченка в с.Дуліби Стрийського району Львівської області.

Виселено ОСОБА_3 з будинку № 214 по вул. Шевченка в с.Дуліби Стрийського району Львівської області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 551,20 грн. судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не здобуто жодних доказів, які б слугували підставою для його виселення, а свідчення ОСОБА_5 про зловживання відповідачем алкогольними напоями, отримані від неї в якості свідка, нічим не підтверджені. Також зазначає, що до нього не застосовувалось жодних заходів громадського впливу, згідно характеристики наданої сільською радою, відповідач не мав жодних конфліктів із громадою. Просить врахувати, що значна частина будинку з якого його виселили була збудована за його кошти та в ході проживання був зроблений капітальний ремонт цього будинку. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, володіння та розпорядження своїм майном.

У разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

За змістом ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника житлового будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).

Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартир) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім»ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Підстави виселення членів сім»ї власника житлового будинку, квартири передбачені ч. 1 ст. 116 та ст. 157 ЖК України.

Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового приміщення залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від відношення до прав та свобод інших мешканців.

З урахуванням ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Відповідно до роз»яснень п.17 постанови Пленум Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з наявності доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_3 систематично порушує правила співжиття, вчиняє насильство в сімї, в зв'язку з чим проживання з ним в будинку № 214 по вул. Шевченка в с.Дуліби Стрийського району є неможливим, а заходи запобігання і громадського впливу являються безрезультатними; що між сторонами склались правовідносини, які випливають із порушення прав власника і необхідності захисту його майнових інтересів шляхом усунення перешкод в користуванні будинком № 214 по вул. Шевченка в с.Дуліби Стрийського району шляхом виселення ОСОБА_3 з цього будинку без надання іншого житлового приміщення на підставі ст.116 ЖК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 20.07.1987 року на підставі рішення виконкому Стрийської районної ради № 202 від 16.07.1987р., встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку № 214 по вул. Шевченка в с.Дуліби Стрийського району Львівської області.

З будинкової книги для прописки громадян,проживаючих у ІНФОРМАЦІЯ_1 Шевченка (раніше Леніна) у житловому будинку № 214 по вул. Шевченка в с.Дуліби Стрийського району Львівської області вбачається, що у житловому будинку зареєстровані - ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також його діти: ОСОБА_6 06.09.1998р. н. та ОСОБА_7, 11.08.2000 р. н.

З пояснень позивачки, відповідача, свідка ОСОБА_5, колишньої дружини ОСОБА_3, шлюб між якими розірвано у листопад 2015 року, суд першої інстанції встановив, що відповідач з 2000 року за згодою ОСОБА_2 проживає у житловому будинку №214 по вул. Шевченка у с. Дуліби Стрийського району Львівської області, якому за згодою позивачки був зареєстрований 05.07.2000 року, поселився у житловий будинок за згодою його власника, як член її сім»ї (чоловік дочки власника будинку), чого позивачка не заперечувала, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що відповідач у встановленому законом порядку поселився у житловий будинок, належний позивачці на праві власності, а відтак, відповідно набув прав і обов»зків, передбачених ст. 156 ЖК УРСР.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про виселення ОСОБА_3 з належного позивачці на праві власності житлового будинку, позивачка посилалася на порушення її прав, як власника житлового будинку, просила усунути перешкоди в користуванні житловий будинком шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку 3214 по вул. Шевченка в с.Дуліби Стрийського району Львівсьокї області, обґрунтовуючи підставність позову посилалася на ст. 319 та ст. 391 ЦК України, не посилаючись, як на підстави для виселення на ст. 157 ЦК та ст.116 ЖК України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст. ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. Тобто, кожна зі сторін самостійно, на власний розсуд, розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, тобто, задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 з інших підстав, ніж про це просила позивачка

Покликання ОСОБА_2 в позовній заяві, як на підставу для задоволення позову, на те, що між нею та відповідачем припинені сімейні відносини, з врахуванням положень ч.4 ст. 156 ЖК України, відповідно до якою припинення сімейних відносин з власником житлового будинку не позбавляє права користування займаним приміщенням, не доводить підставність її позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_8