Номер провадження: 22-ц/785/4097/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Драгомерецького М.М.

суддів: Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивача ДСК «ЧМП» - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, що також є представником відповідача ОСОБА_5 і представника третьої особи ОСОБА_6 ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року за позовом Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» (далі - ДСК «ЧМП») до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та Любашівської селищної ради Одеської області, третя особа ОСОБА_9, про визнання правочинів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

15 липня 2016 року ДСК «Чорноморське морське пароплавство» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8О та Любашівської селищної ради Одеської області, третя особа ОСОБА_9, про визнання правочинів недійсними.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 03.07.2002 року ОСОБА_5 звернувся до виконкому селищної ради смт. Любашівка Одеської області із заявою про визнання за ним права власності на готельний комплекс розташований по вул. Кірова, 35 в смт. Любашівка та надати йому у приватну власність земельну ділянку на якій знаходиться готельний комплекс.

Відповідно до рішення №175 від 03.07.2002 року та рішення №57-ХХІV від 23.07.2002 року виконавчого комітету Любашівської селищної ради ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на готельний комплекс та земельну ділянку площею 1260 кв.м., за адресою: Одеська область смт.Любашівка вул.Кірова, 33.

На думку позивача, відповідач ОСОБА_5 набув право власності на спірний обєкт нерухомості незаконно, використовуючи підроблені документи та довідки, а тому звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити в повному обсязі, з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4, який одночасно є представником ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_8 та представник Любашівської селищної ради Одеської області заперечували проти задоволення позовних вимог. Предстваник ОСОБА_9 підтримав позовні вимоги.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ДСК «ЧМП» відмовлено в повному обсязі.

У апеляційній скарзі представник позивача ДСК «ЧМП» - ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_8 та представник Любашівської селищної ради, а також третя особа ОСОБА_9 не з'явились, але про розгляд справи всі сторони сповіщались неодноразово належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про направлення на їх адресу судових повісток та надіслані відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду письмові заперечення від 09.06.2017 року, крім того, інтереси відповідача ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_9, представляють їх довірені особи, тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка зазначених осіб у судове засідання не перешкоджає подальшому розглядові справи та доступі їх до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення на неї, а також думку і заперечення на подану апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ДСК «ЧМП» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321, 386 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Так, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що 31.08.2015 року було призначено виконавче провадження №42081818 по витребуванню готельного комплексу, розташованого в смт. Любашівка, вул. Кірова,33.

Однак, як стверджує позивач, у СВ Любашівського РВ ГУМВС Украйни в Одеській області розслідується кримінальне провадження №0000018 від 08.01.2013 року (раніше кримінальна справа №), за матеріалами якого постановою слідчого було накладено арешт на спірний готельний комплекс. У зв'язку із цим, позивач ДСК «ЧМП» звернулася до Любашівського РВ з метою інформування слідчого про дії повязані з проведенням виконавчих дій щодо спірного обєкту нерухомості. За результатами цього звернення було встановлено, що кримінальне провадження №0000018 від 08.01.2013 було закрито прокуратурою відносно ОСОБА_5 за відсутністю у його діях складу злочину.

Проте, з матеріалів кримінального провадження було виявлено, що довідка №14 від 03.03.1998 року, видана на ім'я ОСОБА_5 комісією по розпаюванню КСП «Зоря», щодо введення в експлуатацію готельного комплексу, який розташований за адресою: Одеська область, смт. Любашівка, по вул.Кирова, за №35 (33), і була надана до суду у якості доказу, та підтверджує факт того, що право власності на готельний комплекс агрофірми «Зоря» є підробленим.

Даний документ став підставою для здійснення спірних правочинів, а саме на підставі даної довідки збори уповноважених КСП «Зоря» отримали змогу щодо розпорядження вказаним спірним нерухомим майном та передачі його у рахунок майнового паю відповідачу по справі ОСОБА_5.

Крім того, з документальних доказів, наданих ОСОБА_5 до матеріалів кримінального провадження, вбачається, що готельний комплекс не був включений до схеми розпаювання майнових паїв АФ «Зоря», а трудовий колектив готелю не мав своїх уповноважених у складі ради уповноважених АФ «Зоря» (оскільки, вказані особи були працівниками ДСК «ЧМП» та сам готельний комплекс належав позивачу по даній справі ДСК «ЧМП»).

За результатами подальшої перевірки було встановлено, що вказана довідка є підробною не тільки за формою, але й за змістом, оскільки, згідно довідки архівного відділу Любашівської РДА №18-26/т-49 від 08.06.2016 року, виконкомом Любашівської районної ради жодних рішень щодо приймання в експлуатацію закінченого будівництвом готельного комплексу по вул. Кірова, 33 (35) в смт. Любашівка Одеської області не приймалось.

Таким чином позивач стверджує, що будь-які правочини, які були вчиненні щодо спірного нерухомого майна, є незаконними та винесені з порушенням норм матеріального права, оскільки така реалізація майнових прав може бути лише з боку особи, яка створила це майно (новостворене майно) або законним шляхом набула право власності на вказане майно.

У звязку з тим, що достовірність відомостей, які містяться у вказаній довідці, раніше не була предметом судового розгляду та не досліджувалась судом, а підробний характер даного доказу було виявлено лише в результаті вивчення у 2015 році матеріалів зазначеного вище кримінального провадження, позивач з урахуванням вказаних обставин звернувся з цивільним позовом та клопотанням про поновлення строків позовної давності до районного суду про визнання недійсною довідки №14 від 03.03.1998 року та усіх правочинів, здійснених на її підставі та стали підставою для отримання у власність відповідачами спірного нерухомого майна.

Крім того, свої позовні вимоги ДСК «ЧМП» обґрунтовано додатковими фактами та документами, які були долучені до матеріалів кримінального провадження, а саме рішення виконкому Любашівської селищної ради №175 від 03.07.2002 року «Про оформлення права власності на готельний комплекс по вул. Кірова,35 в смт. Любашівка Одеської області та рішення 2 сесії Любашівської селищної ради XXIV скликання №57-ХХІV від 23.07.2002 року «Про закріплення земельної ділянки за готельним комплексом по вул. Кірова,33 в смт. Любашівка», які як стверджує позивач взагалі не приймались та вони є підробними.

Отже позивач вважає, що відповідач ОСОБА_5, під час перебування на посаді голови колгоспу «Зоря Комунізму» використовуючи вказані вище підроблені документи та довідки, незаконно набув право власності та отримав свідоцтво на право власності на готельний комплекс в смт. Любашівка по вул. Кірова, 33.

При цьому, позивач зазначає, що у червні 2002 року орендар спірного готелю, який розташовано у смт. Любашівка, вул. Кірова, 33, який належить ДСК «ЧМП», ФОП ОСОБА_9 звернулась до БТІ Любашівського району із заявою про проведення інвентаризації вказаного об'єкту нерухомості з метою державної реєстрації права власності. В цьому її було відмовлено з невстановлених причин.

Згодом стало відомо що, 03.07.2002 року до Виконкому селищної ради смт. Любашівка звернувся із заявою ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на готельний комплекс розташований по вул. Кирова, 35 смт. Любашівка та наданням йому у приватну власність земельної ділянки на якій розташований спірний готельний комплекс. В підтвердження своїх прав до заяви він надав:

- витяг з протоколу №2 зібрання уповноважених від 28.02.1998 року, про передачу йому в натурі у вигляді майнового паю від майна колишнього КСП «Зоря» (а.с. 105 т.1);

- розрахунок середньої долі земельної частки, згідно з яким його земельна доля складає 0,1260га. (а.с. 107 т. 1);

- довідку №14 від 03.03.1998 року, видану на ім'я ОСОБА_5 комісією по розпаюванню КСП «Зоря», щодо введення в експлуатацію готельного комплексу, який розташований в смт Любашівка, по вул. Кирова, за № 33 (а.с. 106 т.1).

На підставі вказаних документів ОСОБА_5 було видадане Свідоцтво про право власності на готельний комплекс згідно рішення №175 від 03.07.2002 року виконавчого комітету Любашівської селищної ОСОБА_2 та рішенням №57-XXIV від 23.07.2002 року того ж органу закріплено за готельним комплексом по вул. Кирова, 33 в смт Любашівка, земельну ділянку площею 1260 кв.м. (а.с. 104, 183 т.1).

Переглядаючи оскаржуване судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судова колегія приходить до висновку, що вказане вище свідоцтво про право власності та надані відповідачем ОСОБА_5 документи на підставі яких зазначене свідоцтво було отримано є незаконними та підлягають визнанню недійсними і скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи на запит стосовно протоколу загальних зборів уповноважених агрофірми «Зоря» №2 від 28.02.1998 року архівний відділ Любашівської районної державної адміністрації надав відповідь, що в книзі протоколів загальних зборів агрофірми «Зоря» за 1997-1998, 2000 роки, загальні збори уповноважених 28 лютого 1998 року не проводились.

Також на звернення позивача № 07/16-01 від 03.06.2016 архівний відділ Любашівської РДА повідомив та надав копію розпорядження Представника Президента України у Любашівському районі Одеської області від 09.09.1993 року №148 «Про затвердження акту державної комісії по прийманню в експлуатацію готелю на 18 місць КСП «Зоря» в смт. Любашівка».

Згідно схеми розпаювання майнових паїв (а.с.87 т. 1) «Агрофірми Зоря» від 25.11.1997 року, жоден з об'єктів, вказаних у витязі з рішення зборів уповноважених № 2 від 28.02.1998 року «Про виділення в натурі майна на особисті майнові паї працівникам господарства відповідно до поданих заяв» (а.с. 81 т.1), не зазначений у переліку майна «Агрофірми Зоря».

Крім того, жодного представника із числа працівників, вказаних підрозділів наведених у даному витязі, не делегували своїх (уповноважених) представників до складу уповноважених «Агрофірми Зоря», у тому числі й із персоналу готелю, що свідчить про те, що готель ніколи не був структурним підрозділом «Агрофірми Зоря», яка нібито, надала в рахунок майнового паю ОСОБА_5 готель, що ніколи не належав цьому підприємству.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно ч.1 ст.875 ЦК України, за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Згідно ч.1 ст.876 ЦК України, власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

На звернення представника ДСК «ЧМП» №07/16-1 від 03.06.2016 року архівний відділ Любашівської районної державної адміністрації надав відповідь, що «в документах архівного фонду №Р-11 Виконкому Любашівської районної ради народних депутатів відсутнє рішення за 1990 рік про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом готельного комплексу КСП «Зоря» по вул. Кірова, 35 (Кірова, 33) в смт. Любашівка Одеської області».

Отже, судова колегія приходить до висновку, що набуття права власності на спірне нерухоме майно відповідачем ОСОБА_5 здійснено у незаконний спосіб, а саме, на підставі підроблених документів, що суперечить змісту Глави 24 ЦК України, яка регламентує порядок набуття права власності. До місцевого органу влади не було надано жодного правового акту, який мав підтвердити наявність новоствореного майна та об'єкта незавершеного будівництва, або акт приймання-передачі, підтверджуючий перехід права на майно від одного власника до іншого. Як вбачається з наданих документів, рішення про надання права на власність нерухомого майна орган місцевої влади не уточнив вартість готельного комплексу, не перевірив чи немає спору про право власності на нього, невірно зазначив реєстраційний номер будинку 35 замість 33, та виніс рішення за відсутності правовстановлюючого документу на нерухоме майно, чим було порушено право власності на спірне майно державного підприємства.

При цьому фактичним власником спірного готельного комплексу є позивач ДСК «ЧМП», що підтверджується наявними у справі доказами та з початку співпраці із колгоспом «Зоря комунізму», з приводу будівництва новостворенного майна - готельного комплексу на 18 місць в смт. Любішівка Одеської області до введення його в експлуатацію та передачу в оренду КСП «Зоря».

Таким чином, як новостворене нерухоме майно, яке раніше не було зареєстровано державною реєстраційною установою, як обєкт нерухомості, готель «Сена-Юг» (споруда з 20-ти бюро контейнерів), розташований в смт Любашівка, вул. Кірова, 33, Одеської області, був створений у 1990-1993 роках за кошти позивача ДСК «ЧМП», на земельній ділянці Любашівської районної ради Одеської області та в 1993 році був переданий по договору оренди Агрофірмі «Любашівська Зоря» до 1997 року - до моменту розірвання договорів про сумісну діяльність.

Тобто замовником є, згідно доповнення до договору від 23.07.1992 року ДСК «ЧМП», яке передало КСП «Зоря» лише функції замовника, а не права власника, та користуючись своїм правом замовника, отримало у власність згідно акту прийомки від 29.04.1993р. об'єкт закінченого будівництва без введення в експлуатацію готель з 20-ти бюро-контейнерів загальною площею 30x12 м2 на 18 місць із отриманим від ДСК «ЧМП» обладнанням, фурнітурою та іншим майном. Тобто ДСК «ЧМП» отримало як замовник у власність новостворений об'єкт нерухомості - готельний комплекс.

З моменту отримання ДСК «ЧМП» у власність спірного готелю, до моменту надбання права власності на спірний готель ОСОБА_5 (згідно витягу з протоколу; довідки та свідоцтва) жодних правочинів про зміну власника вчинено не було.

Таким чином, нерухоме майно ДСК «ЧМП» у вигляді готелю, розташованого в смт Любашівка, вул. Кирова, 33, Одеської області, було виділено в рахунок майнового паю ОСОБА_5 незаконно. За даним фактом відкрито кримінальне провадження №000714 від 16.10.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 364 КК України, досудове розслідування проводить СВ Любашівського ВП ГУНП в Одеській області. ДСК «ЧМП» визнано потерпілою стороною по даному кримінальному провадженню.

Отже на думку судової колегії відповідач ОСОБА_5 використавши підроблені документи, а саме:

*довідку №14 від 03.03.1998 року, видану на ім'я ОСОБА_5 комісією по розпаюванню КСП «Зоря», щодо введення в експлуатацію готельного комплексу, який розташований в смт Любашівка, по вул. Кірова, за №33 (а.с. 106 т.1).

*витяг з рішення зборів уповноважених №2 від 28.02.1998 року «Про виділення в натурі майна на особисті майнові паї працівникам господарства відповідно до поданих заяв» в частині, що стосується передачі майнового паю - готельний комплекс, який розташований в смт. Любашівка, по вул. Кірова, за № 33, ОСОБА_5, з порушенням вимог главі 24 ЦК України протиправно отримав право власності на спірне нерухоме майно (а.с. 105 т.1).

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається. своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 876 ЦК України, власником об'єкта будівництва або результату нших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Таким чином, право власності ОСОБА_5 щодо, спірного нерухомого майна (готельний комплекс, який розташований за адресою: Одеська область смт Любашівка, вул. Кірова, 33) ґрунтується на свідоцтві про право власності на зазначений готельний комплекс, яке отримане на підставі витягу з рішення зборів повноважених №2 від 28.02.1998 року «Про виділення в натурі майна на особисті майнові паї працівникам господарства відповідно до поданих заяв» в частині, що стосується передачі майнового паю - готельний комплекс, який розташований в смт Любашівка, по вул. Кирова, за №33, ОСОБА_5 та довідки №14 від 03.03.1998 року, видану на ім'я ОСОБА_5 комісією по розпаюванню КСП «Зоря», щодо введення в експлуатацію готельного комплексу, що надбано з грубим порушенням вимог чинного законодавства, тому його незаконність доведена позивачем, про що свідчать надані позивачем докази у справі.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, із заперечення Любашівської селищної ради Одеської області на позовну заяву про визнання правочинів недійсними від 28.07.2016 №914/02-20 позивачу стало відомо, що намагаючись чинити перешкоди у поновленні порушеного права власності на нерухоме майно ДСК «ЧМП», ОСОБА_5 15.03.2016 року уклав договір купівлі-продажу готельного комплексу, що знаходиться за адресою: Одеська область, смт. Любашівка, вул. Мирна (Кірова), буд.33, розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га, кадастровий №:02:003:0216, громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Також, з витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наданій позивачу ОСОБА_9 встановлено, що Закрите сільськогосподарське товариство «Агрофірма «Зоря»» (далі - ЗАСТ «Зоря», попередня назва Колективне сільськогосподарське підприємство «Зоря» (КСП «Зоря») припинило свою діяльність за рішенням суду 10.01.2005 року.

При цьому архівним відділом Любашівської районної державної адміністрації надано копії наступних документів:

*протокол засідання виконкому Любашівської селищної ради № 3 від 03.07.2002 року;

*протокол пленарного засідання другої сесії Любашівської селищної ради XXIV скликання від 23.07.2002 року.

За результатами дослідження вказаних протоколів встановлено, що питання про надання ОСОБА_5 права власності на зазначений вище готельний комплекс та на земельну ділянку, що знаходиться під ним, взагалі не були включені до порядку денного даних протоколів, не розглядалися та рішення по ним № 175 від 03.07.2002 року та № 57-XXIV від 23.07.2002 року не приймались (а.с. 183, 184 т.1).

Таким чином, рішення виконкому Любашівської селищної ради №175 від 03.07.2002 року «Про оформлення права власності на готельний комплекс по вул. Кірова, 35 в смт. Любашівка Одеської області та рішення 2 сесії Любашівської селищної ради XXIV скликання № 57-ХХГУ від 23.07.2002 року «Про закріплення земельної ділянки за готельним комплексом по вул. Кірова, 33 в смт. Любашівка» є підробними, а тому є нікчемними та підлягають скасуванню.

За таких обставин судова колегія дійшла до висновку що, рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 22.02.2017 року є таким, що суперечить нормам процесуального та матеріального права, так як суд, ухвалюючи дане рішення, не взяв до уваги подане позивачем у порядку ст. ст.73,179,256-257 ЦПК України клопотання про поновлення строків позовної давності.

При цьому слід зазначити, що під час подачі позову до районного суду вищевказане клопотання про поновлення строків позовної давності було подано одночасно з позовною заявою та було задоволено, про що свідчить висновок суду в ухвалі про відкриття провадження за даним позовом від 20.07.2016 року.

Клопотання розглядається в місці і час, що визначаються судом, про що повідомляє осіб, які беруть участь у справі. Проте неявка цих осіб не перешкоджає вирішенню судом клопотання про поновлення або продовження процесуального строку. Вирішення цього клопотання, як вбачається зі змісту п. 7 ч. 1 ст. 293 ЦПК, вирішується ухвалою суду, якою цей строк або поновлюється (продовжується), або в його поновлені (продовженні) відмовляється. Ухвала суду про відмову поновити або продовжити пропущений процесуальний строк може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Однак, в порушення встановлених норм діючого цивільно процесуального законодавства, письмова ухвала з даного питання судом першої інстанції не приймалась та до Єдиного реєстру судових рішень не вносилася, чим порушено право позивача на оскарження вказаної ухвали про відмову в поновленні строку позовної давності.

Згідно листа ВССУ від 16.01.2013 № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності», відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Заява позивача про поновлення строку позовної давності (ч.5 ст.267 ЦК України) не означає, що подана заява (відповідачем) про застосування позовної давності, тобто про сплив позовної давності, є наслідком відмови в позові, якщо він обґрунтований.

Більш того, відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Проте, з наявних матеріалів справи, встановлено, що ані під час проведення попереднього судового засідання, ані під час судового розгляду питання щодо спливу строків позовної давності сторонами не порушувалось та судом не досліджувалось. Натомість, суд, примаючи рішення від 22.02.2017 року, без дослідження усіх обставин справи (зокрема, відомостей, які містилися в клопотанні про поновлення строків позовної давності) прийшов до помилкового висновку про сплив строків позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Водночас, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (cт.11 ЦПК України).

Разом з цим, ухваливши рішення від 22.02.2017 року, суд порушив засади диспозитивності процесу та вийшов за рамки позовних вимог, оскільки у позовній заяві відсутні будь-які вимоги про поновлення строку позовної давності.

Зазначені обставини під час ухвалення місцевим судом рішенням у справі не враховано, що призвело до необґрунтованої відмови у задоволенні позову ДСК «ЧМП» у повному обсязі.

При цьому, судова колегія вважає, що заявлені ДСК «ЧМП» позовні вимоги в частині визнання недійсною довідки №14 від 03.03.1998 року, задоволенню не підлягають, оскільки цей документ не є правочином, тому визнання такої довідки недійсною у судовому порядку законом не передбачено, отже, вказану довідку слід вважати доказом на підставі якого було прийнято рішення Любашівською селищною радою Одеської області №175 від 03.07.2002 року оскільки апеляційним судом справа переглядається в межах ст. 303 ЦПК України, то підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, у відповідності до ч.1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають істотне значення для справи та порушив норми матеріального і процесуального права, тому вбачає підстави для часткового задоволення заявлених позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд не позбавлений можливості виправити недоліки допущені судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому з урахуванням викладеного і на підставі п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» задовольнити частково.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» задовольнити частково.

Визнати недійсним витяг з рішення зборів уповноважених №2 від 28.02.1998 року «Про виділення в натурі майна на особисті майнові паї працівникам господарства відповідно до поданих заяв» в частині, що стосується передачі майнового паю - готельний комплекс, який розташований в смт Любашівка, по вул. Кірова, за № 33, ОСОБА_5.

Визнати нікчемними та скасувати рішення виконкому Любашівської селищної ради №175 від 03.07.2002 року «Про оформлення права власності на готельний комплекс по вул. Кірова,35 в смт. Любашівка Одеської області» та рішення 2 сесії Любашівської селищної ради XXIV скликання №57-XXIV від 23.07.2002 року «Про закріплення земельної ділянки за готельним комплексом по вул. Кірова,33 в смт. Любашівка».

Визнати недійсним свідоцтво про право приватної власності ОСОБА_5 Миколаєвича на готельний комплекс, який розташований за адресою: Одеська область смт. Любашівка по вул. Кірова, 33, видане 05 липня 2002 року на підставі рішення виконавчого комітету Любашівської селищної ради №175 від 03 липня 2002 року та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати нікчемним договір купівлі-продажу від 15.03.2016 року готельного комплексу, що знаходиться за адресою: Одеська область, смт. Любашівка, вул. Мирна (Кірова), буд. 33, розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га., кадастровий №:02:003:0216, укладеного ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і ОСОБА_8.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_10

ОСОБА_2