Справа № 509/4687/17
11 грудня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Гандзій Д.М.
при секретарі Задеряка Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області про зняття арешту з майна,-
27 листопада 2017 року, позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила суд, зняти арешти накладені постановою Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ від 25.03.2015 року, постановою Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 37309766 від 05.06.2013 року та постановою Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 28132791 від 28.11.2011 року, мотивуючи це тим, що у зв'язку з накладеними арештами відповідно до вищезазначених постанов на нерухоме майно, в тому числі і на іпотечне майно у виді квартири АДРЕСА_1, станом на цей час неможливо і перешкоджає провести дії щодо задоволення її вимог за рахунок вищевказаного предмета іпотеки.
В судове засідання позивачка не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлений належним чином, особисто під розписку, однак надіслала до суду письмову заяву, в якій посилаючись на ст. 158 ЦПК України повністю підтримала позов, просила його задовольнити і слухати справу без її участі, не заперечуючи проти ухвалення судом заочного рішення по справі (а.с. 34,36).
Представник відповідача за нотаріальною посвідченою довіреністю ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 35,37).
Представники 3-ї особи Овідіопольського РВДВС ГТУЮ в Одеській області в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутністю суду не надали (а.с. 33).
Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, або якщо причини неявки відповідача на думку суду є неповажними, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.
Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право приватної власності - є непорушним.
Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна - арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Пунктом 7 частини 1 статті 47 Закону передбачено - виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав - арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно із ст.ст. 19,20 Закону України «Про заставу» - за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (неустойкою), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченою заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Статті 11,12,14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження» встановлюють - реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами. У разі відсутності реєстрації обтяження, таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно не є чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.
Відповідно до ст.ст. 3,6,7 Закону України «Про іпотеку» - у разі первинного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок реалізації предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чим вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.
Також судом встановлено, що в подальшому, право вимоги за вказаними договорами відступлено ПАТ «Комерційний банк «Фінансовий партнер», яке в свою чергу відступило право вимоги ТОВ «Фінстрим», яке в свою чергу відступило право вимоги позивачці ОСОБА_1, відповідно до договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Немм О.В., за № № 1243, 1245, 1247 (а.с. 5-14, 19-21).
З матеріалів позову вбачається, що постановою Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ від 25.03.2015 року, постановою Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 37309766 від 05.06.2013 року, та постановою Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 28132791 від 28.11.2011 року було накладено арешти та заборону на його відчуження на майно боржника ОСОБА_2, а саме на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24-30).
На теперішній час у зв'язку із накладеними арештами іпотекодержатель ОСОБА_1 не може провести дії щодо добровільної реалізації відповідного нерухомого майна, задовольнивши свої вимоги за рахунок іпотечного майна.
Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини справи, а саме, той факт, що існування арештів перешкоджає позивачці провести дії щодо добровільної реалізації майна, на яке накладено арешти, суд вважає необхідним задовольнити позов.
Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,169,208-209,213-215,218,224-226 ЦПК України, ст.ст. 316-320,321,328,386-393 ЦК України, ст.ст. 47,50 Закону України "Про виконавче провадження", суд,-
1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області про зняття арешту з майна - задовольнити ;
2.Скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ від 25.03.2015 року, постанову Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 37309766 від 05.06.2013 року та постанову Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 28132791 від 28.11.2011 року.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Гандзій Д.М.