Справа № 473/1656/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"09" лютого 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Вуїва О.В.,

при секретарі Заблоцькій М.М.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, їх представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном в якому (з врахуванням надання уточненого позову) вказував, що він є власником садиби АДРЕСА_1

Відповідачі є володільцями сусідньої садиби АДРЕСА_2, які в грудні 2015 року самовільно та з грубими порушеннями будівельних норм на межі вказаної земельної ділянки влаштували цегляну кладку (стіни) впритул до належного позивачу житлового будинку, що унеможливило проникнення до житла світла в необхідному обсязі, провітрювання приміщення, належне обслуговування ОСОБА_1 належного йому нерухомого майна, негативно впливає на стан будівлі.

Звернення позивача безпосередньо до ОСОБА_4, а також до виконавчого комітету Вознесенської міської ради з приводу усунення порушень позитивних результатів не принесли.

Тому позивач просив усунути перешкоди в користуванні майном шляхом зобов'язання ОСОБА_3, ОСОБА_4 знести збудовані ними стіни в дворі житлового будинку АДРЕСА_2, які розташовані впритул до житлового будинку позивача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги уточненого позову підтримали в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, їх представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Заперечення проти позову обґрунтовували тим, що:

- вони (ОСОБА_3, ОСОБА_3.) не є належними відповідачами по справі, оскільки не є власниками (володільцями) садиби АДРЕСА_2 та не були ініціаторами або виконавцями робіт по облаштуванню цегляної кладки (стін);

-цегляна кладка (стіни) влаштована у повній відповідності до вимог закону, зокрема на ділянці, що не належить позивачу;

-належний позивачу житловий будинок побудований, а в подальшому перепланований з порушенням вимог закону (на відстані менше 1 м. від межі сусідньої земельної ділянки);

-позивачем не доведено порушення його прав внаслідок спорудження кладки (стін) на сусідній земельній ділянці.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, їх представника ОСОБА_5, показання свідка ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником садиби АДРЕСА_1 (житлового будинку з господарськими будівлями, спорудами та земельної ділянки).

Розташований навпроти житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_7, яка ІНФОРМАЦІЯ_3 померла. В будинку без реєстрації одноосібно мешкає відповідач ОСОБА_4, який є сином відповідача ОСОБА_3, який в свою чергу є спадкоємцем власника житла та мешкає в житловому будинку АДРЕСА_3. Будинки №№74 та 74-а знаходяться в складі однієї будівлі.

Земельна ділянка під будинком знаходиться в комунальній власності.

В листопаді - грудні 2015 року на межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 влаштували цегляну кладку (стіни) впритул до вікон належного позивачу житлового будинку, що підтвердилося в судовому засіданні поясненнями сторін, а також письмовими доказами (а.с. 3, 17, 44, 50-51, 52, 79-90, 168-172).

Влаштована споруда не є нерухомим майном, а тому не потребувала дозволів, узгоджень, затвердження окремого проекту та узаконення (прийняття в експлуатацію).

Проте з висновку судової будівельно-технічної експертизи від 20 жовтня 2016 року №112 (а.с. 79-90) та інших письмових доказів (а.с. 3) вбачається, що цегляна кладка (стіни) влаштована з грубими порушеннями будівельних та санітарних норм, а саме:

-п. 1 ДБН В.2.5-28-2006 «Інженерне обладнання будинків і споруд. Природне і штучне освітлення», який передбачає, що приміщення з постійним перебуванням людей повинно мати, як правило, природне освітлення;

-п. 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», згідно якого розташування і орієнтація житлових та громадських будинків повинні здійснюватися з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості відповідно до «Санітарних норм і правил забезпечення інсоляцією будівель та території житлової забудови» та СНІП ІІ-4-79 «Природне та штучне освітлення», згідно яких для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1.0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок;

-ДСТУ Б В.2-6-23:2009 «Блоки віконні та дверні. Загальні технічні умови», згідно яких вікно - це елемент стінової або покрівельної конструкції, призначений для сполучення внутрішніх приміщень із навколишнім середовищем, природного освітлення приміщень, їх вентиляції, захисту від атмосферних, шумових впливів.

Влаштована кладка (стіни) впливає на мікроклімат належного позивачу житлового приміщення, погіршує освітлення та інсоляцію, не дає повноцінно провітрювати приміщення, а також обслуговувати конструкції будинку, заважає вільному видаленню води та снігу від атмосферних опадів з підвіконня. В подальшому вказані фактори можуть негативно вплинути на технічний стан оздоблення приміщень, викликати підвищення вологості в приміщенні та недостачу повітря, придатного для нормальної життєдіяльності мешканців будинку.

Також судом встановлено, що влаштована відповідачами кладка (стіни) не має будь-якого господарського призначення та практичного значення.

Цегляна кладка була влаштована на земельній ділянці, на яку відповідачі перед будівництвом не набули та не оформили жодних прав (глава 24, ст.ст. 373, 402, 413 ЦК України, ст.ст. 78, 79-1, 81, 92, 93, 100, 102-1 ЗК України).

В той же час право зведення на земельній ділянці житлових будинків, господарських будівель, влаштування споруд належить власнику або користувачу земельної ділянки (ст.ст. 316, 317, 319, 373, 375, 403, 404, 415 ЦК України, ст.ст. 78, 90, 95, 98, 102-1 ЗК України).

Згідно ч. 1 ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зокрема власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном незалежно від місця його проживання та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1-3, 7 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Аналогічно, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, ратифікованого Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В разі ж порушення його права власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова) застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачі, порушивши право позивача на вільне та безперешкодне користування власністю, зобов'язані усунути створені йому перешкоди.

При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідачів та їх представника щодо того, що:

-ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є належними відповідачами по справі в зв'язку з тим, що не є власниками (володільцями) садиби АДРЕСА_2 - оскільки, як було вказано раніше, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості особи вчиняють дії (бездіяльність), що порушують право власника. Усунення таких порушень покладається саме на осіб, що їх вчинили;

-ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є належними відповідачами по справі в зв'язку з тим, що не були ініціаторами або виконавцями робіт по облаштуванню цегляної кладки (стін) - оскільки в судовому засіданні встановлено протилежне. Зокрема, частково в судовому засіданні під час надання пояснень, так і повністю під час виступів в судових дебатах відповідачі визнали той факт, що саме вони були ініціаторами та організаторами виконання робіт по облаштуванню цегляної кладки, що було обумовлене негативними стосунками та численними спорами з позивачем (їх сусідом). Негативні стосунки між сторонами та безпосередня участь відповідачів в організації виконання робіт по облаштуванню цегляної кладки також частково підтвердилися показаннями свідка ОСОБА_6 (підрядником, який влаштував кладку), який вказував, що ОСОБА_3 частково забезпечив його цеглою для облаштування кладки, а ОСОБА_4 - був присутній під час облаштування та частково надавав допомогу. В іншій частині доводи свідка суперечать поясненням сторін та дослідженим доказам, а тому не приймаються до уваги. Також обставини безпосередньої участі відповідачів в організації робіт підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами (а.с. 3, 17, 50-52);

-цегляна кладка (стіни) влаштована у повній відповідності до вимог закону - оскільки в судовому засіданні встановлено протилежне (а.с. 3, 79-90), а здійснення порушення на ділянці, що не належить особі, право власності якого порушене не є підставою для відмови у захисті його права (п. 33 Постанови);

-належний позивачу житловий будинок побудований, а в подальшому перепланований з порушенням вимог закону - оскільки вказані доводи в судовому засіданні не знайшли свого належного підтвердження та спростовуються дослідженими доказами (а.с. 4-15);

-позивачем не доведено порушення його прав внаслідок спорудження кладки (стін) на сусідній земельній ділянці - оскільки в судовому засіданні встановлено протилежне (а.с. 3, 79-90).

За встановленого, враховуючи неможливість захисту прав позивача у інший спосіб, а тому вимоги ОСОБА_1 суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В силу ст. 88 ЦПК України з врахуванням ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих в п.п. 45, 47, 48 постанови від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» з відповідачів (в рівних частках) на користь позивача також слід стягнути:

-551,20 грн. судового збору;

-3 169,44 грн. витрат на проведення експертизи;

-2 600 грн. витрат на правову допомогу.

Понесені відповідачами витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном - задовольнити повністю.

Зобов'язати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 знести цегляну кладку (стіни), влаштовану (збудовану) у дворі житлового будинку АДРЕСА_2 впритул до вікон житлових кімнат №№ 1, 4 (згідно технічного паспорту) в житловому будинку А-1 (згідно технічного паспорту), розташованому по АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 6 320 (шість тисяч триста двадцять) гривень 64 копійки судових витрат, по 3 160 (три тисячі сто шістдесят) гривень 32 копійки з кожного.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В.Вуїв