АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Каліушко Ф.Я.
№ 22-ц/796/5010/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1, в якому просив стягнути з останнього заборгованість у розмірі 150000 грн.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 10.06.2013 року сторони уклали договір позики, на підтвердження якого відповідачем була написана розписка, відповідно до якої позивач передав ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 178000 грн., строком до 30.11.2013 року.

Однак, у встановлені договором строки, відповідач лише частково повернув суму позики, зокрема у розмірі 28000 грн., у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість, а тому позивач змушений був звернутись із вказаним позовом до суду за захистом своїх прав.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.11.2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за договором позики у розмірі 150000 грн., а також судовий збір у розмірі 1500 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.01.2017 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.11.2016 року - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги посилався на те, що рішення суду є необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права при не повному з'ясуванні обставин справи.

Зазначав, що ухвалення заочного рішення без участі відповідача призвело до порушення прав ОСОБА_1 брати участь у судовому засіданні.

Також вказував, що ОСОБА_1 не отримував грошових коштів від ОСОБА_4 та не надавав жодних розписок.

Позивач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішеннясуду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином через свого представника, про що свідчить поштове зворотнє повідомлення, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності згідно з ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10.06.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідачем складено розписку, в якій зазначено, що останній взяв у борг у ОСОБА_4 178000 грн. та зобов'язався їх повернути до 30.11.2013 року.

Позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_1 повернув йому частину боргу у сумі 28000 грн.

Оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики в повному обсязі, не повернув взяті у борг кошти у визначений строк, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 150000 грн.

Відповідно до вимоги ст.ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача відносно того, що він не підписував розписку про отримання в борг 178000 грн. не не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні виходячи з наступного.

Так, на підтвердження своїх заперечень представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заявила клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від25.05.2017 року клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 пропризначення судової почеркознавчої експертизи було задоволено. Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам КНДІСЕ.

Відповідно до Висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №10744/17-32/10745/17-33 від 08.11.2017 року у дослідженому документі - оригіналі розписки від імені ОСОБА_1, датована 10.06.2013 року, підпис від імені ОСОБА_1 виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів.

Рукописні записи (буквені та цифрові) у розписці від 10.06.2013 року, яка складена від імені ОСОБА_1, виконані ОСОБА_1 без навмисної зміни ознак власного почерку.

Підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 10.06.2013 року, яка складена від імені ОСОБА_1, виконано ОСОБА_1 без навмисної зміни ознак власного підписного почерку (а.с. 108-112).

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги про те, що відповідач жодних коштів від позивача в борг не отримував та жодних розписок позивачу не надавав не заслуговують на увагу, адже факт укладення сторонами договору позики не спростований належними і допустимими доказами.

Посилання апелянта про порушення судом норм процесуального права, а саме на те, що суд порушив його права, розглянувши справу у його відсутності, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ці обставини не призвели до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, ґрунтується на вимогах закону, підтверджується матеріалами справи і доводами апеляційної скарги не спростовується, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 305, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді