Справа № 653/2833/16-ц
Провадження № 2/653/291/17
25.01.2017 року м. Генічеськ
Генічеський районний суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Крапівіна О.П.
при секретарі Пшенична В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Генічеську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача та стягнення коштів,
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16 серпня 2016 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір Фінансового лізингу № 004578 з додатками, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є сільськогосподарська техніка МТЗ 82.1.26.
Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - МТЗ 82.1.26 у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором.
Позивач знайшов на інтернет сайті ОLХ.UА вищевказаний транспортний засіб та зателефонував до продавця, йому роз'яснили, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності. Коли він приїхав до офісу компанії, менеджер компанії пояснила, що він повинен спочатку сплатити за транспортний засіб 40 000 грн., шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено на відповідний рахунок кошти в розмірі 40 000 грн.
Повернувшись додому та уважно прочитавши договір лізингу з додатками до нього, позивач зрозумів, що його обманули, а саме, представником компанії не було йому роз'яснено призначення платежу в сумі 40 000 грн., який виявився платежем за оформлення договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Позивач же вважав, що це - оплата вартості транспортного засобу, що слідувало зі слів представника компанії. В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи це тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий позивачу. Позивач неодноразово дзвонив до компанії, але вирішити питання так і не вдалося.
Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернути, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача.
Таким чином, зміст спірного договору Фінансового лізингу від 16.08.2016 року, укладеного між сторонами, на думку позивача виключає та обмежує права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Також зазначає, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.6 договорів, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині справності та ін., суперечить на його думку положенням статті 808 ЦК України.
З договору Фінансового лізингу від 16.08.2016 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», вбачається також порушений порядок його посвідчення, відповідно до вимог законодавства, а саме, вказаний договір нотаріально посвідчено не було.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених в заяві, просять позов задовольнити в повному обсязі. Проти винесення заочного розгляду справи позивач не заперечує.
Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» в судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням, причини не явки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе, згідно ст.ст.224,226 ЦПК України, провести заочний розгляд даної справи.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.
Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.
Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором, або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопаду 2011 року, на спірні правовідносини поширюється дія Закону «Про захист прав споживачів».
Конституційний Суд України у рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 роз'яснив, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем, в нашому випадку лізингодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту (послуг, тощо), що пов'язані з задоволенням поточного попиту населення, в тому числі придбання товарів в особисту власність, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
16 серпня 2016р. між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1 було укладено договір Фінансового лізингу № 004578 з додатками (надалі-Договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є сільськогосподарська техніка - трактор МТЗ 82.1.26.
Згідно умов вказаного договору, лізингодавець - відповідач по справі, взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - сільськогосподарську техніку - трактор МТЗ 82.1.26, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу - позивачу по справі, на умовах, передбачених договором.
Статтею 42 Конституції України передбачено, що Держава захищає права споживачів.
Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96р. при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів».
Згідно частини 2 статті 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Згідно ч.5 п.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні та правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт, надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно пункту 4 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Судом встановлено, що в пункті 5.5. оспорювального Договору зазначено, що будь-які поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу або його з'єднання з будь-якими нерухомими або рухомими об'єктами дозволяються лише на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. При наявності відповідної письмової вимоги лізингодавця перед поверненням предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний за власний рахунок відновити його початковий стан з урахуванням нормального зносу. У будь-якому випадку усі невід'ємні поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу, які були зроблені без письмової згоди лізингодавця, стають власністю лізингодавця та підпорядковуватися даному договору, при цьому лізингодавець не зобов'язаний виплачувати лізингоодержувачу жодних компенсацій, а останній не має право на відшкодування цих виплат за рахунок лізингових платежів.
В той же час, п. 5.6. Договору передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний за власний рахунок забезпечити відповідність предмета лізингу всім нормативним вимогам та вносити такі зміни, модифікації та доповнення до предмета лізингу, які можуть час від часу вимагатися будь-яким законом, правилом, розпорядженням нормативним актом або наказом державного органу, виданим в межах його компетенції.
Пункт 5.7. Договору передбачає, що на чинність цього договору не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобов'язання лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобов'язання, залишаються чинними в повному обсязі.
Пунктом 10.5. передбачено, що лізингодавець має право змінити розмір лізингових платежів або про індексувати їх від різних факторів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни.
Пункт 10.11. визначає, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором, у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. лізингоодержувач не має права затримувати платежі за даним договором, строк сплати яких настав, навіть з причин пошкодження предмету лізингу.
Судом, аналізуючи зазначені пункти умов договору Фінансового лізингу №004578 від 16.08.2016 року, встановлено, що є суперечності в самому договорі Фінансового лізингу, умови договору (п.5.7., п. 10.5.) є несправедливою відносно лізингоодержувача, а умова (п.10.11.) суперечить нормі ч.3 ст. 762 ЦК України, відповідно до якої може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру лізингових платежів.
Відповідно до ч.4 ст. 762 ЦК України, наймач (лізингоодержувач) має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. При застосуванні цієї норми до лізингових зобов'язань варто зважати на те, що, по-перше, за обставини, які впливають на істотне зменшення можливості користування предметом лізингу, лізингоодержувач не відповідає, по-друге, істотне зменшення можливості користування предметом лізингу може статися з вини лізингодавця, третіх осіб або внаслідок випадку. Відповідно, керуючись нормою цієї статті, лізингоодержувач має право вимагати від лізингодавця зменшення розміру лізингових платежів.
Також у повному об'ємі до лізингових відносин може застосовуватися норма ч.6 ст. 762 ЦК України, з урахуванням якої лізингоодержувач звільняється від сплати лізингових платежів за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Пункт 10.15. Договору визначає, що у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингові платежів лізингодавець і лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізинг платежі поверненню не підлягають.
На думку суду, зазначений пункт договору (п.10.15.), позивачу, як споживачу, фактично не надає можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.
Суд вважає, що це є порушенням, як ЗУ «Про захист прав споживачів» так і норм Цивільного Кодексу України, оскільки ст. 627 ЦК України наголошує на свободі договору, втім застерігає, що під час укладення договору враховуються обмеження, встановлені вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, з урахуванням звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості.
Пунктом 12.5. Договору визначено, що за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, крім того лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими коштами в розмірі 3 % річних від суми заборгованості за кожен день прострочення. Тобто лізингоодержувач за кожен день повинен сплачувати одразу два штрафи за одне порушення. Крім того, відповідно до п.12.8. Договору, лізингодавець має право достроково розірвати з лізингоодержувачем договір, не повертаючи сплачені лізингоодержувачем кошти.
Зазначені умови Договору (п.12.5.) суперечать визначеним ст. 61 Конституції України положенням, нормою якої вказано, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Крім цього, судом встановлено, що Договором не передбачено жодної санкції щодо лізингодавця у разі порушень умов та строків договору, що призводить до дисбалансу договірних відносин.
Пунктом 4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що несправедливою умовою договору є умова про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.
До істотних умов договору лізингу, Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Перелік лізингових платежів є вичерпним.
Умовами договору (п.9.7.) передбачено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - Адміністративний платіж, - Авансовий платіж, - Комісія за передачу предмета лізингу, - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. ст.9 даного Договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6. ст..9 даного Договору.
Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу -«адміністративний платіж» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.
Розділом 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача - лізингоодержувача, перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і, водночас, відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем - лізингоодержувачем.
Згідно п.6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти (14) календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто, лізингоодержувачу в даному випадку повинно було бути надано право на розірвання договору в продовж чотирнадцяти днів з моменту його укладання. Дане право також передбачено статтею 707 ЦК України.
Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства та всупереч зазначених норм, лізингодавець не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору.
Так, п.п. 12.1.-12.14. договору, стосовно лізингоодержувача, встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.
Згідно п. 12.1 договору, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7. та п.4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.
Аналізуючи умови договору, які зазначені в розділі 12 Договору, суд вважає їх несправедливими, оскільки вони встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність лізингодавця - відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору лізингу споживачем.
Враховуючи при даних спірних правовідносинах положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суд приходить до висновку, що лізингові платежі складаються із винагорода (винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно) та компенсаційних витрат (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору). А згідно змісту Договору фінансового лізингу - адміністративний платіж - це платіж, який позивач сплачує відповідачеві за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору. Тому адміністративний платіж не є сплатою винагороди за послуги, оскільки перевірка, розгляд та підготовка документів для укладання договору відповідачем, не є послугою в розумінні ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», так як не являється благом, здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Пунктами 5,6 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.
Ігноруючи зазначені вимоги закону та всупереч принципу добросовісності, лізингодавець на шкоду споживача в договорі зазначає:
- пункт 10.15. - У разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.
- пункт 3.2.6. - Розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного договору.
При цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.
Також, судом встановлені обмеження юридичної відповідальності лізингодавця, саме в п. 5.4. Договору, яким визначено, що лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю відповідальність в межах, встановлених цим договором та чинним законодавством України стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця, як власника предмета лізингу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що виникли прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування, або стану предмета лізингу протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу, коли в той же час, на підставі п. 7.3 Договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця, що є несправедливою умовою згідно п.1 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Спірний договір Фінансового лізингу надає відповідачу можливості збільшувати ціну без надання позивачу права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена між ними на момент укладення договору, що випливає з пункту 9.4. Договору - У разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів; та з пункту 10.13. Договору - В період строку дії цього договору розмір лізингової плати може індексуватись в залежності від переоцінки залишкової вартості предмета лізингу, яка спричинена змінами вимог нормативно-правових актів щодо переоцінки предмета лізингу, або в зв'язку зі збільшенням митних зборів та інших обов'язкових платежів, які впливають на вартість предмета лізингу, згідно умов договору поставки на момент проведення повного розрахунку лізингодавця з продавцем за придбання предмета лізингу, що є несправедливою умовою згідно п.13 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»
Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Відповідно до ч.2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Частина 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначає перелік умов договору, що є несправедливими. Спірний договір Фінансового лізингу, має жорсткі умови щодо обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.
Таким чином, аналіз змісту договору Фінансового лізингу від 16.08.2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, та повністю виключена відповідальність лізингодавця у разі невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечить вимогам чинного законодавства.
Статтею 808 ЦК України визначено, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України, наймач звільняється від плати за час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він відповідає. Згідно ч.1 ст. 203 ЦКУ зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 то 2016 року № 6-3020ис15 та від 08 червня 2016 року № 6-330цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року № 6-65цс16.
З матеріалів справи вбачається, що договір Фінансового лізингу від 16.08.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», нотаріально посвідчено не було.
У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р. щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньостатистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч..ч.1,2 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, і встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Згідно ч.5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним змінено саме це положення, а не сам договір.
Відповідно до ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні, або договір може бути визнаний недійсним у цілому.
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування
Постановою від 12.04.1996 № 5 Пленуму ВСУ Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів вказано, що вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем (виробником, виконавцем), про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов'язки сторін, суд має виходити як із норм Закону і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм Цивільного кодексу України (1540-06) та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону. Якщо положення нормативних документів суперечать чинному законодавству, суд застосовує норми цього законодавства.
Факт ненадання лізингодавцем лізингоодержувачу важливої інформації, згідно з вимогами положень ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд розцінює, як такий, що вводить відповідача в оману щодо істотних умов договору Фінансового лізингу. Зазначена підприємницька практика (дія чи бездіяльність) виражена також у тому, що під час пропонування продукції споживачу не була надана або надавалась у нечіткий, незрозумілий або двозначний для споживача спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення (частина перша ст..229 ЦК України ) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити укладанню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таким чином, замовчування відповідачем тієї обставини, що умови договору суперечать положенням ЗУ «Про фінансовий лізинг», п.9 ч.1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», недодержання його нотаріального посвідчення згідно ст. 799 ЦК України, що в свою чергу істотно вплинуло на прийняте позивачем рішення щодо укладення договору.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім цього, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Таким чином, аналізуючи зазначені обставини, вбачається, що умови договору Фінансового лізингу від 16.08.2016 року є несправедливими щодо споживача, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків і спрямовані на погіршення становища споживача.
Відповідно до п.п.4,5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.
У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи наведене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що умови договору Фінансового лізингу № 004578 від 16.08.2016 року, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1 є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, які спрямовані на погіршення становища споживача, та вважає, що є правові підстави для визнання зазначеного договору Фінансового лізингу недійсним в цілому.
Відповідно до положень ч.1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати, у вигляді сплати суми судового збору, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 3, 7, 10, 11, 57-60, 79, 88, 179, 212, 213, 215, 223,224,226,228 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 203, 212, 215, 216, 227,628,779, 806,808 ЦК України, законом України «Про захист прав споживачів», суд -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача та стягнення коштів - задовольнити.
Визнати договір Фінансового лізингу № 004578 з додатками від 16.08.2016 року, укладений між Товариством з Обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1 - недійсним.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідач а, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Генічеського районного суду О. П. Крапівіна