Рішення

Іменем України

Справа № 712/983/17-ц

Провадження № 2-о/712/29/17

22 лютого 2017 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - Марцішевської О.М.

при секретарі - Вдовенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Черкаси цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду заявою про встановлення факту, що його вимушене переселення у лютому 2015 року з окупованої частини території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. В обгрунтування вимог вказує, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Донецьк Донецької області, з 17.11.2016р. є членом Громадської організації "Всеукраїнський рух "Сила права", був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1, є співвласником 1/2 частини вказаної квартири. Відповідно до довідки від 09.06.2016р. № з 01.02.2015р. перебуває на обліку внутрішньо переміщеної особи, оскільки був вимушений переїхати з м.Донецьк до м.Черкаси та наразі проживає по АДРЕСА_2. Заявник також вказує, що в кінці лютого - на початку березня 2014 Російські війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Вказаний факт, на думку заявника, підтверджується повідомленнями з різних засобів масової інформації, що відображають як свідчення окремих осіб, так і офіційну позицію окремих органів державної влади. У травні 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганських областей регулярних підрозділів збройних сил Російської Федерації, що призвело до обстрілів житлових кварталів та об'єктів інфраструктури. Після травня 2014 року на території м.Донецьк почала пересуватись військова техніка, а саме зенітні установки та БТРи, з серпня 2014р. рівень гуманітарного становища значно знизився, що характеризувалось постійними бойовими діями, втратою моральних орієнтирів та насильством серед мирного населення. Таким чином, місто Донецьк після окупації російськими військами перетворився в місто, де неможливе подальше проживання, а тому в лютому 2015 р. задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи заявник вирішив залишити своє житло і переселитись до іншої частини України, зокрема до міста Черкаси, де був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа. Просить встановити юридичний факт, що його вимушене переселення ОСОБА_1 у лютому 2015 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації нею частини території Донецької області. Встановлення даного факту необхідно для визначення статусу заявника як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949р. (жертви-потерпілого від міжнародного збройного конфлікту) , що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

В судовому засіданні представники заявника заяву підтримали, просили її задоволити з підстав, викладених у заяві. Вказували, що встановлення факту вимушеного переселення заявників з окупованої території України в результаті збройної агресії Російської Федерації буде породжувати для заявника юридичні наслідки - виникнення права на звернення до суду з метою отримання справедливої компенсації з держави агресора.

Заінтересовані особи в судовому розгляді участь не приймали, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду заяви.

Суд, заслухавши доводи представників заявників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновків про відсутність підстав для задоволення заяви.

Відповідно до статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому ЦПК.

Отже, в судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

За приписами частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 N 8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Відповідно до пунктів 19 та 20 частини першої статті 106 Основного Закону України Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України "Про оборону України" та Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

У статті 1 Закону України "Про оборону України" наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п'ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п'ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про оборону України" у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення такого факту має безпосередній зв'язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб'єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Так, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2014, № 26, ст.892), зокрема статею 1 встановлена дата початку тимчасової окупації, якою є 20.02.2014.

Як зазначено в цьому Законі його метою (стаття 2) є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Таким чином, вказаним Законом, який є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили, встановлено, що з 20.02.2014 має місце збройна агресія Російської Федерації проти України, а тому відсутні підстави до визнання цього факту в судовому порядку.

У подальшому Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року N 129-VIII затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Також Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року N 337-VIII схвалила текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", у абзаці першому пункту 1якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Суд також враховує, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509, якою затверджений Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявнику 09.06.2016 видана довідка відповідного номеру та форми про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Довідка заявника містить інформацію про зареєстроване місце проживання, зокрема АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1 абз.2 вказаного Порядку довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в тому числі з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції. Тобто довідка заявника є документом, який виданий йому як громадянину України, який постійно проживає на території України і переміщується з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, так як змушений був покинути своє постійне місце проживання в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, і перемістилися в населений пункт (м. Черкаси), на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Згідно п. 3 Порядку заява про взяття на облік містить інформацію про заявника, в тому числі й обставини, що спричинили внутрішнє переміщення відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Стаття 1 вказаного закону визначає поняття внутрішньо переміщеної особи, зокрема такою особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

З системного аналізу викладених вище правових норм слідує, що факт збройної агресії проти держави України встановлюється уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади (Президентом України та Верховною Радою України) та відноситься до політичної сфери (публічно-правової), оскільки стосується виконання імперативних повноважень органами державної влади у політичній сфері. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

У даному випадку факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено наведеними вище актами ВРУ та Президента України та є загальновідомим. Обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційно оприлюднених актах уповноважених державних органів. Оскільки сам факт внутрішнього переміщення заявника згідно закону Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є наслідком збройної агресії Росії проти України дана обставина є загальновідомою, отже необхідності встановлювати такий факт у судовому порядку немає.

Крім того, в даному випадку заявники просять суд встановити вказаний факт, як такий що має юридичне значення, обґрунтовуючи тим, що від його встановлення залежить виникнення у заявника права на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, спричиненої неправомірними діями держави-агресора, що по своїй правовій природі є деліктним правовідношенням, а не юридичним фактом від якого залежить виникнення, зміна або припинення будь - яких особистих чи майнових прав заявників.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже право на звернення до суду за захистом є абсолютним та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності.

Відповідно до ст. 4 цієї Конвенції особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Отже застосування норм вказаної Конвенції щодо конкретної особи не пов'язується із встановленням судом тих чи інших фактів, що мають юридичне значення.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на відсутність передбачених законом підстав для задоволення заяви.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 234, 235, 256, 259 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що його вимушене переселення у лютому 2015 року з окупованої частини території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: О. М. Марцішевська