АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Павлюк АнтоніниАнастасівни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/1223/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі по тексту - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що ОСОБА_2 належним чином не виконує зобов'язань за кредитними договорами, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 763 758,96 грн., з яких: 596 327,00 грн. заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 28 серпня 2006 року №0 та 167 431,69 грн. заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 28 серпня 2006 року №0. Враховуючи викладене, позивач просив у рахунок погашення вищевказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві власності, шляхом передачі предмета іпотеки у власність та визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк».

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року відмовлено в задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі по тексту - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не погодившись із таким рішенням суду Павлюк А.А. в інтересах ПАТ «Дельта Банк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що будь-яких конкретних доказів про наявність у ОСОБА_2 зобов'язань перед банком за кредитними договорами, на які посилається позивач суду не надано. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що банком у прізвищі відповідача в позовній заяві допущено описку в одній букві, замість «ОСОБА_2» зазначено «ОСОБА_2». Таким чином, суд не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми процесуального права, у зв'язку з чим ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Справа судами апеляційної та касаційної інстанції переглядалась неодноразово.

В ході повторного апеляційного розгляду Астафєва І.В. в інтересах ПАТ «Дельта Банк» апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

В судове засідання ОСОБА_2 не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 32 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,3 % річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 28 серпня 2027 року (т.1, а.с.7-16).

Також 28 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 10 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,3 % річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 28 серпня 2013 року (т.1, а.с.22-31).

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №19817, за умовами якого останній передав АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.34-37).

Розділом 4 вищевказаного договору іпотеки врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з п. 4.5 цього договору звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до законодавства України.

Звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.6 договору іпотеки).

Так, згідно з п. 5.1 договору іпотеки, у разі настання обставин, зазначених в п. п. 2.1.1-2.1.2, 4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 5.3 договору іпотеки у разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абзац 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1 цього договору іпотеки.

Відповідно до копії виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк», до останнього перейшло право вимоги за вищевказаними договорами про надання споживчих кредитів (т.1, а.с.45-48, 60).

ОСОБА_2 не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 763 758,96 грн., з яких: за кредитним договором № 0 від 28 серпня 2005 року - 596 327,27 грн., у т.ч. 360 721,18 грн. заборгованості за кредитом і 235 606,10 грн. заборгованості за відсотками, та за кредитним договором №0 від 28 серпня 2005 року - 167 431,69 грн., у т.ч. 90 910,93 грн. заборгованості за кредитом і 76 520,77 грн. заборгованості за відсотками (т.1, а.с.38-39).

11 серпня 2014 року ПАД «Дельта Банк» направило на адресу ОСОБА_2 лист з вимогою сплатити заборгованість за кредитними договорами №0 та №0 від 28 серпня 2006 року, у якому, зокрема, зазначено, що у разі не погашення заборгованості банк буде вимушений захищати свої майнові права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або зверненням до суду з вимогою про примусове стягнення боргу (т.1, а.с.42, 43-44).

У вересні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк».

При цьому, відмовляючи в позові, суд виходив з того, що суб'єктом у правовідносинах щодо надання кредитів та передання нерухомого майна в іпотеку була фізична особа ОСОБА_2, позовні вимоги пред'явлені банком до ОСОБА_2, позивач не надав будь-яких конкретних доказів про наявність зобов'язань ОСОБА_2 перед позивачем за вищезазначеними договорами.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, ПАТ «Дельта Банк» до позовної заяви було надано копію паспорта та ідентифікаційного номеру відповідача. В кредитнихдоговорах зазначений ідентифікаційний номер, адреса, ім'я, прізвище відповідача, що співпадають з його паспортними даними.

Суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що банком у прізвищі відповідача допущено описку в одній букві, замість «ОСОБА_2» зазначено «ОСОБА_2», але дана обставина не є підставою для відмови банку у задоволенні позову, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

За правилом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (позасудове врегулювання) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотеко держателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Відповідно до положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Із правових позицій Верховного Суду України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 11 грудня 2013 року №6-124цс13 та постанові від 30 березня 2016 року №6-1851цс15, які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК є обов'язковими для всіх судів України, вбачається наступне.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року №6-124цс13).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки (постанова Верховного Суду України від 30 березня 2016 року №6-1851цс15).

У даному конкретному випадку п.5.3. договору іпотеки від 28 серпня 2006 року передбачене застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (розділ 5 договору іпотеки).

Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» (п.4.6., 5.3., 5.4. договору іпотеки).

При цьому, відповідно до п.4.5. договору, звернення стягнення за рішенням суду здійснюється відповідно до законодавства України.

Таким чином, іпотечним договором визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом отримання права власності на предмет іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання і здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, відповідно до вимог ч.4 ст.338 ЦПК України на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року, якою було скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2016 року (т.1, а.с.242-246, т.2, а.с.22-24), колегія суддів повторно дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що ПАТ «Дельта Банк» не надав суду будь-якої інстанції доказів того, що банком відповідно до умов укладеного договору іпотеки (п.5.1.) надіслано відповідачу повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що відповідачем чинились перешкоди у передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, що він, банк, звертався до державного реєстратора щодо вчинення дій реєстрації права власності на іпотечне майно та, що державним реєстратором відмовлено у проведенні такої реєстрації з наведенням відповідних правових підстав.

З огляду на ці обставини у контексті положень Закону України «Про іпотеку» та правових позицій Верховного Суду України щодо застосування цього Закону, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо не застосовано закон, який підлягав застосуванню (ч.2 ст. 309 ЦПК).

Оскільки за правилом ч. 3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» за його безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Павлюк АнтоніниАнастасівни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль