Справа № 344/339/16-ц
Провадження № 22-ц/779/328/2017
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горблянського Я.Д., Девляшевського В.А.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом та після зміни предмета позову просила визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво про прийняття спадщини за заповітом від 17 жовтня 2013 року виданого Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5, зареєстроване в реєстрі за №2-1077 в частині оформлення права власності на належну їй ? частину квартири.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виселення, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про вселення та усунення перешкод у користуванні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 03 січня 2006 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано. Згідно із свідоцтвом про право власності від 03 квітня 1997 рокуАДРЕСА_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_6 Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2013 року, відповідач прийняв спадщину за померлим ОСОБА_6 На момент отримання ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 перебувала з останнім у шлюбі. Вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому має право на половину цього майна, а відповідач міг успадкувати тільки 1/2 частину квартири, яка належала спадкодавцю ОСОБА_6

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про визнання за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво про прийняття спадщини за заповітом, видане 17 жовтня 2013 року в частині оформлення права власності на належну ОСОБА_4 ? частину квартири.

Представник апелянта у скарзі зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Спірна квартира отримана у власність спадкодавцем ОСОБА_6 під час шлюбу із позивачем ОСОБА_4 На момент отримання у власність квартири шлюбно-сімейні відносини регулювалися Кодексом про шлюб та сім'ю. Із змісту ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю вбачається, що майно приватизоване згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не входить в категорію роздільного майна подружжя, тобто квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_4 перебувала із ОСОБА_6 на момент отримання ним 03 квітня 1997 року свідоцтва про право власності на квартиру у шлюбі, тому квартира є спільною сумісною власністю обох.

ОСОБА_5 міг успадкувати тільки ? частину квартири, тобто ту частку, яка в порядку спільної сумісної власності подружжя належала спадкодавцю ОСОБА_6

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, представника відповідача, який вимоги скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірна квартира належала ОСОБА_6 відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», який не передбачав на час набуття права власності на квартиру, що квартира є об'єктом права спільної власності подружжя, тому відсутні підстави для визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в порядку приватизації. Позивач не має права на обов'язкову частку у спадщині, оскільки не є непрацездатною вдовою.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 25 серпня 1985 року до 03 січня 2006 року, що підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію та розірвання шлюбу.

Згідно заповіту, складеного 19 липня 2011 року, ОСОБА_6 все належне йому майно заповів сину ОСОБА_5 (а.с.45).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується свідоцтвом на а.с. 44.

15 травня 2013 року його син ОСОБА_5 звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом.

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 47, 49-50, 90-92).

Спірну квартиру він отримав 15 січня 1982 року для себе та сина ОСОБА_5, що підтверджується копією ордера на а.с. 97.

Згідно довідки Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», станом на 31 грудня 2012 року за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого 03 квітня 1997 року Агентством по приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження міського голови №398-р від 29 листопада 1994 року. Позивач ОСОБА_4 участі у приватизації цього житла не брала і згідно свідоцтва єдиним власником спадкової квартири був ОСОБА_6

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 2013 року, спадкоємцем ОСОБА_6 є його син ОСОБА_5, який успадкував квартиру АДРЕСА_1.

У ст. 345 ЦК закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Умови і порядок набуття фізичними особами у власність майна в результаті приватизації регулюються Законом N 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Ці норми діють окремо від загальних норм цивільного законодавства про виникнення права власності і лише у випадку, коли законами та іншими нормативними актами про приватизацію окремі відношення не врегульовані, застосовуються відповідні норми ЦК.

Разом з тим у постановах від 3 червня, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом від 17 травня 2012 р. N 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, знову змінено. Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 1 ст. 57 СК житло та земельна ділянка, набуті за час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину 5 ст. 61 СК виключено.

Встановлено, що за спадкодавцем ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого 03 квітня 1997 року Агентством по приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження міського голови №398-р від 29 листопада 1994 року. Позивач ОСОБА_4 участі у приватизації цього житла не брала і згідно свідоцтва єдиним власником спадкової квартири був ОСОБА_6

Тому суд першої інстанції правильно встановив, що набута ОСОБА_6 квартира відповідно до закону N 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» була його особистою приватною власністю на підставі діючого на час приватизації законодавства, правильно застосував дію норм законодавства у часі.

Враховуючи наведене, суд прийшов до правильного висновку, що свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю ОСОБА_5 видано на усю спадкову квартиру відповідно до діючого законодавства, а позовні вимоги ОСОБА_4 є не доведеними.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Викладені доводи апеляційної скарги перевірені апеляційним судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Я.Д. Горблянський

В.А. Девляшевський