Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 415/5538/16-ц
Провадження № 22ц/782/26/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів Дронської І.О., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Попової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 23 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання непрацездатного батька,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь щомісячно кошти на його утримання ( аліменти) у розмірі 1500 гривень (одна тисяча пятсот гривень), а також судові витрати.

В обґрунтування позову вказав, що він є пенсіонером та отримує пенсію за віком в сумі 1469 гривень 94 копійки. Іншого джерела доходу не має, мешкає сам, будь-якої матеріальної допомоги йому ніхто не надає, тому його матеріальне становище є вкрай нужденним. Позивач зазначив, що має сина, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, котрий має постійне місце роботи та має можливість надавати матеріальну допомогу, але добровільно цього не робить, у звязку з чим просив задовольнити позов.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 23 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти (аліменти) на його утримання в розмірі 500 (пятсот) грн. щомісячно, починаючи з 21 жовтня 2016 року і довічно. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, звернувся з апеляційною скаргою, після уточнення якої просив скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 23 грудня 2016 року та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Судом прийняті міри щодо повідомлення сторін про час та місце розгляду справи відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у звязку з чим судова колегія вважає за можливим розглянути справу за відсутності позивача по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги закону судом першої інстанції не були виконані.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції послався на ст.202 СК України, ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», врахував матеріальне становище сторін, те, що позивач має похилий вік та дійшов висновку, що відповідач, який є сином позивача, зобов'язаний утримувати батька, який потребує матеріальної допомоги, вважаючи позов частково обгрунтованим.

Проте, з таким висновком погодитися не можна, з огляду на наступне.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі ( ч. 1 ст. 11 ЦПК України) .

Судом встановлено, що позивач народився 17 липня 1942 року, отримує пенсію в УПФУ в м.Лисичанську у розмірі 1469,94 грн.. Відповідач, який є сином позивача, офіційно працює у ПАТ «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» та отримує дохід в середньому у сумі 4547 грн.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідача на своєму утриманні має дружину, яка згідно довідки працює в управлінні Пенсійного фонду України м.Лисичанська на посаді головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій. Знаходиться у соціальній відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду на підставі медичного висновку, довідка №419 від 14.03.2016 по 12.05.2017 включно.

Відповідно до вказаної довідки дитина ОСОБА_4, 12.05.2012 року знаходиться на диспансерному обліку та потребує домашнього догляду.

Також, судом було встановлено, що у позивача є донька та згідно реєстру заборон, між позивачем та останньою був укладений спадковий договір.

Обовязок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений в статті 51 Конституції України. Дана конституційна норма знайшла своє відображення і в Сімейному кодексі України.

Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України ), не є абсолютним.

Отже, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Потреба у матеріальній допомозі означає брак коштів, необхідних для підтримки нормальної життєдіяльності особи. З урахуванням закріпленого у ч. 1 ст. 10 СК України положення про можливість застосування аналогії закону до сімейних відносин, не врегульованих цим Кодексом, при визначенні потреби у матеріальній допомозі треба виходити з критеріїв, закріплених у ч. 4 ст. 75 СК України. Таким критерієм є прожитковий мінімум, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу .

У той же час із матеріалів справи вбачається, що позивач отримує соціальне забезпечення від держави в достатньому розмірі, оскільки розмір пенсії, яку він отримує в сумі 1469,94 гривень, перевищує розмір прожиткового мінімуму, встановленого державою на відповідний період для категорії осіб, до яких відноситься позивач - 1130 грн.( станом на день подачі позову жовтень 2016 року).

Позивач, звернувшись з даним позовом до суду та вказуючи про своє скрутне матеріальне становище та відсутність добровільної матеріальної допомоги зі сторони повнолітнього сина ОСОБА_2, до позовної заяви лише долучив підтверджуючі документи про його пенсійний вік та про розмір отримуваної ним пенсії. В судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи не зявився, та не надав інших доказів щодо необхідності отримання аліментів та можливості їх надання.

Враховуючи, що позивач не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог, зокрема потреби в отриманні матеріальної допомоги, обов'язок доведення яких відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України лежить на останньому, та необхідності отримання її саме від відповідача, то висновок суду першої інстанції про те, що позивач потребує матеріальної допомоги, а відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання батька, є передчасним та бездоказовим, у звязку з чим суперечить приписам ст. 202 СК України.

З урахування наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Згідно зі ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин відповідно п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції повинно бути скасовано, з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 303,307, 309, 313,315, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 23 грудня 2016 року скасувати, постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду Луганської області набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення у касаційному порядку.

Головуючий суддя Єрмаков Ю. В.

Судді: Дронська І.О.

ОСОБА_5