Справа № 368/2087/15-ц Головуючий у І інстанції Закаблук О. В.
Провадження № 22-ц/780/605/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 09.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

09 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Стайківської сільської ради Кагарлицького району Київської області, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що 09 грудня 1992 року померла його мати ОСОБА_4 і після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого по вул. Шевченка, 38-б (колишній номер 38), у с. Стайки, Кагарлицького району, Київської області.

Зазначав, що він є єдиним спадкоємцем після смерті його матері, та звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок йому було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок.

З урахуванням наведеного просив визнати за ним право власності на вказаний будинок у порядку спадкування за законом після смерті його матері.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21 грудня 2015 року позов було задоволено, визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом як спадкоємцем першої черги після смерті 09 грудня 1992 року ОСОБА_4 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по вул. Шевченка, 38-б (колишній номер 38), у с. Стайки, Кагарлицького району, Київської області.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_2, яка не брала участі в розгляді даної справи і вважає порушеними свої права, подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що вона є онукою спадкодавця ОСОБА_4, після смерті якої її мати, ОСОБА_5, прийняла спадщину у вигляді спірного будинку та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, чого судом досліджено не було, внаслідок чого , на її думку, місцевий суд ухвалив незаконне рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є єдиним спадкоємцем померлої, а оскільки спадкодавцем ОСОБА_4 за життя не було зареєстровано права власності на спадковий будинок, внаслідок чого нотаріус не може видати позивачеві свідоцтво про право власності на спадщину за законом, то позовні вимоги підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, не склавши за життя заповіту, 09 грудня 1992 року померла ОСОБА_6, мати позивача ОСОБА_3, і після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, 1959 року побудови, розташованого по вул. Шевченка, 38-б (колишній номер 38), у с. Стайки, Кагарлицького району, Київської області (а. с. 3,4).

Мотивуючи позов, ОСОБА_3 вказував про те, що він як єдиний спадкоємець після смерті звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок йому відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок та розяснено право звернення з позовом до суду.

Однак, жодних належних і допустимих доказів на підтвердження цього ним надано не було.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у спадкодавця окрім позивача ОСОБА_3 також була донька ОСОБА_5, яка є матірю апелянта ОСОБА_2 (а. с. 47-48).

Після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_5 одна прийняла спадщину, отримавши у нотаріальній конторі 04 липня 2003 року свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння № 37 по вул. Шевченка, у с. Стайки, Київської області, яке належало померлій (а. с. 54).

Після смерті ОСОБА_5, її донька, апелянт ОСОБА_2, 18 вересня 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким успадкувала після смерті матері вказаний будинок (а. с. 57).

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позову, оскільки спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла і оформила лише одна дочка ОСОБА_5 і її свідоцтво про право власності на спадщину не оспорюється позивачем, а у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач у встановлений законом строк вчинив дії, що свідчать про прийняття спадщини прийняв спадщину: що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини чи (або) звертався до суду із заявою про продовження строку для прийняття спадщини відповідно до ст.ст. 549, 550 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, через що вважає необхідним рішення місцевого суду скасувати на підставі ст. 309 ЦПК України та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 21 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: