Справа № 357/446/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М. ,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою мотивуючи тим, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 19.03.1994 року, від якого вони мають повнолітнього сина ОСОБА_3 та неповнолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, сімейне життя не склалося, між ними часто виникали конфлікти, сварки, лайки, в серпні 2016 року вона вже зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу, позовну заяву було залишено без розгляду, вона вважала, що відповідач змінить свою поведінку, ставлення до сім»ї, але це не дало ніяких результатів. На даний час їхній шлюб фактично розпався, вони не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети, примирення між ними неможливе, а тому позивач просить суд шлюб між ними розірвати.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги.

Відповідач позов не визнав, просив суд надати строк на примирення, оскільки, на його думку, є можливість зберегти їхній шлюб.

Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що сторони по справі з 19.03.1994 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується копією свідоцтва про одруження, копією свідоцтва про народження дитини.

Згідно пояснень сторін, позивач разом з дочкою зареєстровані АДРЕСА_1.

Відповідач зареєстрований АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За ч.3 і ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин чи до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність.

Згідно ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда чи інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, наміру зберігати шлюб позивач не має, категорично наполягає на розірванні шлюбу,

За ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Отже, суд не зобов»язаний призначати строк для примирення.

Це робиться лише тоді, коли збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто, на тому, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін.

В даному випадку з пояснень обох сторін вбачається, що між ними часто виникають конфлікти, сварки, в яких сторони звинувачують одне одного.

Крім того, судом приймається до уваги той факт, що позивач вже зверталася з позовом про розірвання шлюбу, судом надавався тоді строк на примирення, за ухвалою суду від 24.10.2016 року позовну заяву було залишено без розгляду за письмовим клопотанням позивача, що вбачається з копії цієї ухвали, але це не призвело до позитивних наслідків, оскільки в січні 2017 року позивач знову звернулася з позовом про розірвання шлюбу.

Отже, за встановлених обставин надавати сторонам строк на примирення недоцільно, оскільки це буде суперечити інтересам позивача та не призведе до позитивних наслідків.

До того ж відповідач, заперечуючи проти позову, не зазначає жодних підстав для збереження сім»ї, а вказує тільки на те, що вони з позивачкою тривалий час перебувають у шлюбі, він не має власного житла, значні кошти вклав у ремонт будинку, де вони разом проживали та який належить позивачці.

Але ця обставина не є підставою для примушування позивачки до збереження шлюбу, всі майнові та інші спори між бувшим подружжям можуть вирішуватися добровільно або в судовому порядку.

А тому враховуючи все вищенаведене, суд вважає за можливе шлюб між сторонами розірвати, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, яка не бажає поновлювати шлюбні стосунки з відповідачем.

Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Позивач, яка змінювала прізвище при реєстрації шлюбу, бажає залишити прізвище -ОСОБА_1.

Судові витрати по справі позивач залишає за собою.

Керуючись ст.ст. 24,56, 110, 111, 112,113 СК України, ст.ст.10, 60, 79, 88, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 19 березня 1994 року у відділі ЗАГС Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 427, - розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище -ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя А. М. Дмитренко