Справа № 152/1780/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

31 січня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Соколовської Т.О.

при секретарі Годованюк І.Л.

з участю відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргород Вінницької області в залі суду справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

в с т а н о в и в :

05.12.2016 року ПАТ КБ "Приват Банк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19.03.2013 року ОСОБА_3 підписав заяву б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ОСОБА_3 підтвердив згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві та відповідає вимогам ч.1 ст.634 ЦК України щодо умов договору приєднання.

ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобовязання за Договором про надання банківських послуг виконав повному обсязі, надавши ОСОБА_3 можливість розпоряджатися кредитними коштами умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

ОСОБА_3 18.09.2015 року помер, не виконавши своїх зобовязань щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом. Станом на дату смерті його заборгованість перед позивачем становить 15170,67 грн., з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, із яких: заборгованість за кредитом 16411,48 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом 1533,21 грн., з них внесено коштів на погашення заборгованості 2774,02 грн.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_1, яка проживала разом зі спадкодавцем у м. Шаргород Вінницької області по вул. Декабристів, 14 на час відкриття спадщини і яка із заявою про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась.

На виконання вимог ч.2 ст.1281 ЦК України, згідно з якою кредитору спадкодавця належить протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги, позивачем 17.07.2016 року до спадкоємця ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно з якою позивач предявив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.

Позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість у розмірі 15170,67 грн. та судові витрати по справі.

У судове засідання представник позивача не зявився, але до суду поступила заява від представника позивача ОСОБА_4 про розгляд справи у відсутності представника ПАТ КБ "ПриватБанк". Позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с. 61).

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2, який діє за договором про надання правової допомоги та представництво від 23 грудня 2016 року (а.с. 72) у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити. Суду пояснили, що ОСОБА_1 з 1971 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 і проживала з ним у м. Шаргород Вінницької області по вул. Декабристів, 14, однак спільне сімейне життя не склалося і з 2011 року вона перейшла жити до помешкання своєї дочки у м. Шаргород Вінницької області по вул. Міцкевича,5 і з того часу сімейні звязки з ОСОБА_3 не підтримувала. Після його смерті, яка сталася 18.09.2015 року, на адресу ОСОБА_1 надійшов лист-претензія від 08.07.2016 року, в якому ПАТ КБ "ПриватБанк" вимагало сплатити борг в сумі 14830,36 грн. за кредитним договором від 19.03.2013 року, який був укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 Підставою такої вимоги було зазначено те, що вона була зареєстрована і проживала за місцем смерті ОСОБА_3 і відповідно прийняла спадщину, а тому повинна нести відповідальність за його борги в порядку ст. 1282 ЦК України. 28.07.2016 року рекомендованою поштовою кореспонденцією ОСОБА_1 повідомила ПАТ КБ "ПриватБанк", що спадщини після смерті ОСОБА_3 вона не прийняла і на неї не претендує, оскільки з 2011 року у м. Шаргород по вул. Декабристів, 14 не проживає, а тому жодних обовязків по погашенню заборгованості не має.

Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення 19.03.2013 року угоди між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "ПриватБанку", згідно якої останній отримав платіжну картку.

Договір складається з Анкети-заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил і Тарифів користування платіжною карткою (а.с. 8-43).

ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

ОСОБА_3 письмовою заявою підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета заява разом з запропонованими ПАТ КБ "ПриватБанк" Умовами, Правилами та Тарифами складають між ним та банком кредитний договір (а.с. 8).

ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобовязання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_3 можливість розпоряджатися кредитними коштами умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Станом на 21.08.2016 року заборгованість ОСОБА_3 перед позивачем становить 15170,67 грн., з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, із яких: заборгованість за кредитом 16411,48 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом 1533,21 грн., з них внесено коштів на погашення заборгованості 2774,02 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.6-7).

ОСОБА_3 К.В.18.09.2015 року помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть ОСОБА_5 І-АМ №324497 (а.с.47), не виконавши своїх зобовязань щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

30.04.2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" направлено претензію кредитора в порядку ст.1281 ЦК України до Шаргородської державної нотаріальної контори (а.с.50).

17.05.2016 року Шаргородська державна нотаріальна контора направила ПАТ КБ "ПриватБанк" лист №1000/-1 - 16, яким повідомила про отримання претензії кредитора, а також про те, що інших звернень відносно спадщини померлого ОСОБА_3 не надходило (а.с.50,51). Вказану відповідь Шаргородської ДНК ПАТ КБ "ПриватБанк" отримало 24.05.2016 року (а.с.51).

На виконання вимог ч.2 ст.1281 ЦК України, згідно з якою кредитору спадкодавця належить протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги, позивачем 17.07.2016 року направило лист претензію ОСОБА_1 з вимогою погашення кредитної заборгованості її чоловіка ОСОБА_3 в сумі 14830, 36 грн. (а.с.52).

28.07.2016 року ОСОБА_1 направила ПАТ КБ "ПриватБанк" заяву, яка отримана представником позивача за довіреністю ОСОБА_6О, згідно поштового повідомлення 01.08.2016 року (а.с.93) У заяві ОСОБА_1 повідомила Банк, що з 2011 року не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщини після смерті ОСОБА_3 не приймала і на неї не претендує (а.с.92).

05.12.2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця (а.с.2 4).

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються ст.ст.13, 55 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року, ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст.ст. 608, 1216, 1218, 1219, 1268, 1281, 1282 ЦК України і виникають з кредитних правовідносин та обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями Конституції України (ст.55), Цивільного кодексу України (зокрема, ч.1 ст.16),Цивільного процесуального кодексу України (ч.1. ст.3; п.1 ст.4), Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (ч.1. ст.7) передбачено, що суд захищає права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Враховуючи зазначене, юридична особа має право на позов виключно, у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав та інтересів іншою особою.

У Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014 Верховний Суд України вказав, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно з ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

За приписами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Обов'язок з відшкодування шкоди (яка в даному випадку для банку виникла внаслідок неповернення відповідачем боргу за кредитним договором) згідно зі ст. 1219 ЦК України не є таким, що нерозривно пов'язаний з особою спадкодавця, а тому відповідно до вимог чинного ЦК України з його смертю цей обов'язок не припинився і спадкується його спадкоємцями, тобто є таким, що входить до складу спадщини.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням.

Порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст.ст. 1281,1282 ЦК України.

У зв'язку зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281,1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора.

Відповідно до статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-33цс15 та в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже, виходячи з положень статті 1281 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до спадкоємця повинно бути пред'явлено в судовому порядку протягом одного року від настання строку вимоги або ж протягом шести місяців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини.

За положеннями ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Виходячи із наведеного, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора, судом підлягає встановленню, яке саме майно спадкоємець отримав у спадщину та яка його вартість.

У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У судові засідання представник позивача жодного разу не з'явився, хоча його явка була визнана судом обовязковою, ніяких доказів на підтвердження своїх позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 суду не надав.

У позовній заяві як на підставу задоволення позову позивач посилався на те, ОСОБА_1 зареєстрована за місцем проживання спадкодавця, тому вважається такою, що прийняла спадщину і повинна нести цивільно правову відповідальність за борги спадкодавця.

Відповідно до ч.2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що обовязковою умовою для прийняття спадщини є фактичне проживання іззі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрація за місцем проживання спадкодавця, на що посилається ПАТ КБ "ПриватБанк" у позовній заяві, як на підставу позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2011 року проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказана обставина в судовому засіданні підтверджена показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, які суду пояснили, що в 2010 році ОСОБА_1 захворіла, практично втратила зір, через що вони з ОСОБА_3 припинили спільне проживання, він залишився проживати у будинку їхньої дочки ОСОБА_9 (а.с.96 ), а ОСОБА_1 у 2011 році перейшла жити до старої хати другої їхньої доньки, і з того часу вони не спілкувалися й не підтримували жодних стосунків; повідомленням про призначення субсидії на ЖКП № 333204, із якого вбачаться, що ОСОБА_1 призначена субсидія на ЖКП за адресою: м. Шаргород (Соснівка), вулиця Міцкевича, 5 ( а.с.97 ), заявою до Шаргородської міської ради від 16.03.2015 року, із якої вбачається, що ОСОБА_1, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 зверталася до голови міської ради з клопотанням про виділення їх матеріальної допомоги на лікування (а.с.94,95 ).

Як вбачається із повідомлення завідуючої Шаргородською державною нотаріальною конторою Вінницької області № 2948/01-16 від 14.12.2016 року спадкова справа до майна померлого 18.09.2015 року ОСОБА_3 не заводилася. Вказана обставина підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а. с. 70,71).

Позивач також не надав суду доказів, які підтверджують, яке саме майно прийняв у спадок відповідач та яка його вартість, що унеможливлює стягнення з ОСОБА_10 заявлених позивачем грошових коштів.

Крім того, позовні вимоги заявлені у вигляді стягнення боргу, а не у вигляді звернення стягнення на спадкове майно у межах його вартості.

Отже, правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з ОСОБА_10 боргу спадкодавця у суду не має.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.13 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року, ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст.ст. 608,1216,1218,1219,1281,1282 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 212, 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.О. Соколовська