Ухвала

іменем україни

08 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування в особі управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним вище позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона проживала із відповідачем без реєстрації шлюбу однією родиною, мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства батьком дитини є ОСОБА_5

У серпні 2003 року вона (позивачка) з дитиною залишили місце спільного проживання з відповідачем через зловживання останнім алкогольними напоями й проживають у квартирі АДРЕСА_1. Всі витрати з навчання та фізичного розвитку дитини вона несе зі своїм чоловіком ОСОБА_6

Зазначала, що протягом усього часу відповідач, знаючи місце їх проживання, існуванням та життям дитини взагалі не цікавився, не відвідував її, не піклувався про фізичний і духовний розвиток доньки, не приймав участі у підготовці дитини до самостійного життя, жодної матеріальної допомоги на її утримання не надавав.

Посилаючись на наведені вище обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що відповідач перебував з позивачкою у фактичних шлюбних стосунках до 2003 року. У сторін народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після припинення шлюбних відносин сторін залишилася проживати з матір'ю.

З 2006 року позивачка стала проживати у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_6 і 27 червня 2015 року зареєструвала з ним шлюб. Протягом усього цього часу дитина проживала з матір'ю.

Також установлено, що відповідач вихованням доньки не займався, протягом десяти років дитину не відвідував та з нею не спілкувався.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно виховання доньки, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться освітою, станом здоров'я, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на її утримання не надає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у позові, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дочки, пославшись на те, що доказів, які б свідчили про ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх обов'язків щодо виховання доньки, про винну поведінку ОСОБА_4 про свідоме нехтування ним своїми обов'язками, про вживання до нього заходів реагування або про попередження ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання доньки матеріали справи не містять.

Висновок апеляційного суду є правильними з урахуванням вимог ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України щодо належності, допустимості доказів і обов'язку доказування та надання доказів, узгоджується з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами).

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалась на те, що ОСОБА_4 протягом десяти років вихованням доньки не займався, дитину не відвідував та з нею не спілкувався, матеріальної допомоги на її утримання не надавав.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що від виконання своїх батьківських обов'язків він не ухиляється, його вини у недостатньому спілкуванні з донькою немає, надавав дитині необхідну матеріальну допомогу та бажає спілкуватися з донькою, але на прохання позивачки не втручається в її новостворену родину та вимушений не спілкуватися зі своєю дитиною.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував висновок від 16 вересня 2015 року, наданий Департаментом праці та соціальної політики Управління служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради, показання свідків та пояснення сторін у справі, а також установивши відсутність доказів винної поведінки ОСОБА_4, свідомого нехтування ним своїми обов'язками щодо виховання дитини та виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов висновку про недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов'язує можливість позбавлення батьківських прав.

Доводи скарги висновків суду не спростовують і зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик