АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Батрин О.В.
№22-ц/796/783/2017 Доповідач - Борисова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Панченко М.М.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в якому просила визнатинедійсним договір фінансового лізингу №003408від 19.12.2015 року тастягнути грошові кошти у розмірі 59500 грн.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що 19.12.2015 між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 003408, відповідно до якого відповідач повинен передати позивачу легковий автомобіль Toyota RAV 4 (2/2 D -CAT 6 - FRG, Live (4wp), колір білий перламутр, вартістю 24916,25 доларів США, що становить на дату підписання договору 595000 грн. Позивач на виконання договору сплатила відповідачу кошти у розмірі 59500 грн.

Проте, вказаний договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки при його укладенні порушено вимогу чинного законодавства про обов'язкове нотаріально посвідчення договору, а тому вказаний договір є нікчемним відповідно до вимог ч.1 ст.220 ЦК України.

Зазначав, що відповідач не мав ні наміру, ні дійсної можливості щодо здійснення поставки обумовленого автомобіля, а укладення договору та сплата по ньому коштів мало за мету безпідставного та необґрунтованого збагачення відповідача без подальшої можливості повернення таких коштів у добровільному порядку, що у сукупності свідчить про фіктивний характер укладеного правочину та тягне за собою його недійсність за ст.234 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25.10.2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №003408 від 19.12.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН».

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 59500 грн. та судовий збір в розмірі 595 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Зазначав, що договір фінансового лізингу від 19.12.2015 року підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в якому передбачені усі істотні умови.

Вказуав, що висновок суду першої інстанції про те, що договір фінансового лізингу має бути нотаріально посвідчений є хибним.

Спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК України так і спеціальними нормами - Законом України «Про фінансовий лізинг», які підлягають застосуванню у системному зв'язку. При цьому, спеціальні норми мають піроритет у застосуванні над нормами загальної дії.

Договір фінансового лізингу укладений відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу, не передбачено як загальними так і спеціальними нормами.

Зазначав, що відповідно до норм Закону України «Про фінансовий лізинг» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу за участю фізичної особи необхідна обов'язкова навність документу про реєстрацію транспортного засобу.

Договір фінасового лізингу є договором непрямого лізингу, а тому у лізингодавця на момент укладення договору відсутній документ про реєстрацію транспортного, оскільки останній зобов'язується придбати предмет лізингу (транспортний засіб) у майбутньому та після виконання лізингоодержувачем умов договору необхідних для його придбання. А тому договір фінансового лізингу фізично не може бути нотаріально посвідчений, оскільки документ про реєстрацію трансортного засобу необхідний нотаріусу для проведення нотаріальної дії - відсутній. А відсутність даного документу є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору фінансового (непрямого) лізингу.

Вказував, що судом першї інстанції до даних спірних правовідносин безпідставно застосовано правову позиції Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, оскільки згідно з абзацом 2 ч.1 ст.360-7 ЦПК України суд має право відступити від правовоїх позоції, викладеної у висновках Верховного Суду України з оночасним наведенням відповідних мотивів.

Посилався на те, що відповідач належним чином виконує усі умови договору в повному обсязі та не допускає порушень умов договору та чинного законодавства. Позивач 19.12.2015 року погодила з менеджером компанії марку, модель та вартість предмета лізингу, погодилася з усіма умовами договору під час його підписання і здійснила оплату комісії з організації.

Щодо тверджень суду першої інстанції про те, що договір не був направлений на настання правових наслідків апелянт вказував, що між сторонами був укладений договір непрямого лізингу, тобто предмет лізингу буде придбаний після встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (оплата коштів) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги з підстав наведених в ній та просила її задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Визнаючи оспорюваний договір недійсним суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу при укладенні вказаного договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, то вказаний договір є нікчемним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19.12.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» було укладено договір фінансового лізингу № 003408, відповідно до умов якого відповідач зобов'язується придбати та передати позивачу предмет лізингу легковий автомобіль Toyota RAV 4 (2/2 D -CAT 6 - FRG, Live (4wp), колір білий перламутр, вартістю 24916,25 доларів США, що на дату підписання договору становить 595000 грн., а ОСОБА_1 зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

На виконання умов договору позивачем були сплачені кошти в розмірі 59500 грн. на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», що підтверджується квитанцією №0.0.481433651.1 від 24.12.2015 року.

Згідно з ст.215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК Українипро лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст.220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, яка згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо недійсності договору фінансового лізингу, оскільки при його укладенні не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору.

Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вірним є також висновок суду першої інстанції, що оскільки позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу було сплачено платіж на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на суму 59500 грн., а тому вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що доводи апелянта про те, що вказаний договорів фінансового лізингу не потребує нотаріального посвідчення є необгрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо недійсності договору заст.234 ЦК України, оскільки він не був направлений на настання правових наслідків, так як транспортний засіб, який мала намір отримати позивач не обліковувався у відповідача на час укладення договоруз огляду на таке.

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивний є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюється законом.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не можу бути кваліфікований як фіктивний.

Тобто, фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем згідно з п.8.2.1а ст.8 договору лізингу сплатила відповідачу кошти в розмірі 59500 грн., тобто вчинила дії на його виконання.

Крім того, згідно з ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

При цьому позивачем не надано доказів на підтвердження відсутності у сторін договору наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Відтак, вказаний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Оскільки суд першої інстанції обгрунтовано визнав оспорюваний договір недійсним, так як він не був нотаріально посвідчений колегія суддів вважає необхідним виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду першої інстанції щодо недійсності вказаного договору за ст.234 ЦК України.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити та виключити з мотивувальної частини висновок суду першої інстанції про те, що укладений договір є недійсним на підставі положень ст.234 ЦК України, оскільки не був направлений на настання правових наслідків, так як транспортний засіб, який мала намір отримати позивач не обліковувався у відповідача на час укладення договору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року змінити, виключити з мотивувальної частини висновок суду першої інстанції про те, що укладений договір є недійсним на підставі положень ст.234 ЦК України, оскільки не був направлений на настання правових наслідків, так як транспортний засіб, який мала намір отримати позивач не обліковувався у відповідача на час укладення договору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: