№ 207/1385/16-ц
№ 2/207/370/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року Баглійський районний с м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі головуючого судді : САВЧЕНКА В.О.

при секретарі : МОСПАН С.Б.

за участі представника позивача : ОСОБА_1

та представника відповідача : ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам'янське (раніше - м. Дніпродзержинськ) справу за позовом Б О Г О М А З ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВІНІЛ» про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні, середньої заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку, моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

В травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІНІЛ" про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні, середньої заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку, моральної шкоди.

В обґрунтування пред'явлених позовних вимог (з урахуванням уточненої позовної заяви від 12.10.2016 року та від 22.12.2016 року) позивач вказав, що він працював на ТОВ «ВІНІЛ» на посаді оператору по виготовленню пасти в цеху по виготовленню пасти в період з 22.11.2002 року по 18.05.2012 року. Пояснив, що фактично працював вахтовим методом і не ходив у відпустку. В день звільнення йому було перераховано на картковий рахунок лише суму поточної заробітної плати на день звільнення в сумі 5474,40 грн., а також суму компенсації за невикористану відпустку за останній рік перед звільненням за 24 календарні дні в сумі 4274,40 грн., надано на ознайомлення наказ про звільнення та видано на руки трудову книжку, однак не надано розрахунку суми компенсації за невикористану відпустку за період несплати з 2002 року по 2012 рік та відповідно її не сплачено. Після звільнення неодноразово в 2014 році він звертався до ТОВ «ВІНІЛ» з заявою із проханням зробити розрахунок компенсації за невикористану відпустку, однак вказаного зроблено не було. Позивач повідомив також, що у відпустку за весь час роботи не ходив та компенсацій за цей період не отримував, що, на його думку, підтверджується довідкою Бабушкінського Пенсійного фонду м. Дніпропетровська №10221/02/14 від 18.11.2014 року та Випискою з карткового рахунку ПУМБ «РЦ в м. Дніпропетровськ» про суму заробітної плати. Таким чином він вважає, що сума невиплаченої компенсації за невикористану відпустку становить 36332,40 грн. із розрахунку 204 дні невикористаної щорічної основної відпустки (із розрахунку 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік). Для підтвердження даних щодо заборгованості ним було 09.02.2016 року зроблено звернення до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, згідно з відповіддю якого від 04.03.2016 року за № Ч-105-11/05 відповідно до розрахункового листка ОСОБА_4 за травень 2012 року він власноручно зазначив, що він згоден із сумою остаточного розрахунку, претензій до підприємства із виплати заробітної плати не має, заробітну плату та розрахункові листки отримав своєчасно. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, його середня заробітна плата становить 4748,16 грн. Отже сума до стягнення за період затримки з 18.05.2012 року по 18.10.2016 року (53 місяці) становить 251652,48 грн. Спричинену йому моральну шкоду та душевні страждання від дій роботодавця по несвоєчасному розрахунку, ігноруванню законного представника, відмову отримувати пошту, відмові виплачувати належні йому заробітки оцінив в суму 50000,00 грн., просить стягнути з поновленням процесуального строку на стягнення моральної шкоди, як такий, що пропущений з поважних причин.

Представник позивача пред'явлений позов підтримувала та в його обґрунтування вказала, що відповідачем було порушене чинне законодавство стосовно проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні. При таких обставинах з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 18 травня 2012 року по 14 лютого 2017 року. Також Просила позов задовольнити повністю.

Представник відповідача позов не визнав і пояснив чому. В основному ці пояснення відповідали змісту письмових заперечень проти позову ОСОБА_4 (а.с. 101-104).

Дослідивши матеріали справи та письмові докази, заслухавши представників сторін та свідків, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В період з 22 листопада 2002 року по 18 травня 2012 року ОСОБА_4 дійсно працював на ТОВ «ВІНІЛ» на посаді оператора по виготовленню пасти. 18 травня 2012 року позивача було звільнено за власним бажанням.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України: "Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та провести розрахунок у строки, вказані у статті 116 цього Кодексу", тобто КЗПП України.

Згідно з «Розрахунковим листком за травень 2012 року» в день звільнення йому було нараховано 5474,40 (пять тисяч чотириста сімдесят чотири грн. 40 коп.) грн., з яких посадовий оклад за 7 робочих днів (77 робочих часів) в травні 2012 р. в сумі 1200,00 грн., компенсація за невикористану відпустку із розрахунку 24 дні в сумі 4274,40 грн.. За виключенням ПДФО 791,60 грн., ЄСВ (3,6%) 197,08 грн., сума до виплати склала 4485,72 (чотири тисячі чотириста вісімдесят пять грн. 72 коп.). Як підтвердив позивач в судовому засіданні, ним власноручно на вказаному «Розрахунковому листку за травень 2012 року» зазначено, що з кінцевим розрахунком згоден, претензій з питань виплати заробітної плати до ТОВ «ВІНІЛ» не має, заробітну плату та розрахункові листки отримував своєчасно. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що позивачу відповідачем ТОВ «ВІНІЛ» в день звільнення з роботи була видана належним чином оформлена трудова книжка та з ним був проведений повний розрахунок при звільненні, що на день звільнення, 18 травня 2012 року, ТОВ «ВІНІЛ» перед позивачем заборгованості та затримки виплати заробітної плати при звільненні не мала, що зазначено у Виписці з карткового рахунку ПУМБ «РЦ в м. Дніпропетровськ, та не заперечувалося з боку позивача.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України: "При звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок."

Суд критично оцінює докази, надані позивачем в підтвердження невиплати компенсації за невикористану відпустку, а саме Довідку Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області та Виписки з карткового рахунку ПУМБ «РЦ в м. Дніпропетровськ, оскільки згідно з листом ПАТ «Перший Український міжнародний банк» №ZAP-50/194 від 21.10.2016 р. виписки з карткового рахунку не містять інформації про відпустки або виплати з компенсації за невикористану відпустку, згідно з листом Центрального обєднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Дніпропетровську №10439/11/13 від 20.10.2016 р. в Державному реєстрі загальнообовязкового державного соціального страхування всі види нарахувань по застрахованій особі у розрізі кожного місяця відображені як сукупний дохід.

Твердження позивача про ненадання йому відповідей на численні запити з боку відповідача (листи від 02.09.2014 року, 08.10.2014 року, не допуск його представника ОСОБА_5, телефонні дзвінки) спростовуються доказами в матеріалах справи (листом-відповіддю ТОВ «Юридична компанія «Еквітас» від 14.12.2016р., листом-відповіддю ТОВ «ВІНІЛ» від 22.09.2014р.), показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Суд звертає увагу, що згідно з відповіддю Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, за результатам розгляду звернення адвоката ОСОБА_1, яка діяла в інтересах ОСОБА_4, документальна фіксація факту перебування працівника у відпустці відбувається у розділі 5 особистої картки працівника. У вересні 2014 року під час транспортування документів, для яких передбачено архівне зберігання (ст.6 Закону України «Про Національний архівний фонд та архівні установи», Наказ Мінюста України від 18.06.2015 № 1000/5 "Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях"), із транспортом відповідача стався нещасний випадок, в результаті якого було втрачено, зокрема, особисті картки звільнених працівників форми П2, відомості із заробітної плати, табелі обліку робочого часу, тощо. Вказані обставини підтверджуються Висновком про результати перевірки інформації, що надійшла до канцелярії райвідділу, затвердженого 17.09.2014 року начальником Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області.

Згідно показанням свідка ОСОБА_5, яка є донькою позивача, конфліктні ситуації, що виникали у неї як довіреної особи позивача та працівниками відповідача, не підтверджуються документально (зокрема, зверненнями до правоохоронних органів, органів прокуратури щодо випадків порушення Закону України «Про звернення громадян», судових органів та відповідних процесуальних документів, прийнятих вказаними органами за результатами таких звернень). До того ж строк дії довіреності, копія якої надана до матеріалів справи, видана позивачем на ОСОБА_5, не співпадає із строком трудових відносин позивача та відповідача.

Згідно з показанням свідка ОСОБА_6, яка працює та працювала на момент звільнення позивача на ТОВ «Вініл» на посаді начальника відділу кадрів, 18.05.2012 р., в день звільнення ОСОБА_4 в приміщенні відділу кадрів адміністративного корпусу ТОВ «Вініл» працівнику ОСОБА_4 була видана належним чином оформлена трудова книжка, та з ним був проведений повний розрахунок при звільненні, про що свідчить у її присутності власноруч зроблений позивачем підпис на «Розрахунковому листку за травень 2012 року». За період трудових відносин гр.ОСОБА_4 надавалась щорічна основна відпустка згідно із графіками, затвердженими на підприємстві, оплата праці відбувалась у повній відповідності із законодавством України та умовами трудового договору. Перевірка в 2016 році Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, за результатам розгляду звернення адвоката ОСОБА_1 в інтересах позивач, порушень законодавства про працю та про оплату праці не виявила.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61цього Кодексу.

У відповідності до Закону України «Про відпустки» право працівника вимагати надання власником або уповноваженим органом щорічну основну відпустку або компенсацію за невикористану відпустку гарантоване державою.

Як встановлено позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 22.11.2002 по 18.05.2012 р.р., отже мав право на щорічну основну відпустку у кількості 24 календарні дні за кожний відпрацьований рік. Доказів, що спростовують інформацію, викладену у «Розрахунковому листку за травень 2012 року» ТОВ «ВІНІЛ», яка погоджена позивачем власноруч у день звільнення, не надано. Компенсація за невикористану відпустку позивачу відповідачем була виплачена у день звільнення в повному обсязі, що підтверджується банківськими документами. Інших доказів, що засвідчують порушення з боку відповідача трудових прав позивача, зокрема фактів невиплати з вини відповідача належних позивачеві сум при звільненні, не надано.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.»

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України: «1.Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.».

Документального підтвердження фактів моральних страждань позивача та безпосередній звязок між такими фактами та неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача не надано.

З урахуванням положень ст. ст. 257, 267 ЦК України, Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 по справі №1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці», статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (щодо принципу правової визначеності, суд відмовляє позивачу в заяві про поновлення процесуального строку на стягнення моральної шкоди. Суд задовольняє заяву відповідача про застосування позовної давності частково, а саме щодо позовної вимоги на стягнення моральної шкоди, щодо інших позовних вимог заява відповідача про застосування позовних вимог не підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд враховує при прийнятті рішення по справі обставину, що після звільнення лише через чотири роки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку, моральної шкоди за час затримки розрахунку при звільненні, а також той факт, що ані позивачем. ані його довіреними особами, на дату оголошення судового рішення не оскаржені висновки, викладені у відповіді Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 04.03.2016 року за №Ч-105-11/05.

При таких обставинах суд, оцінюючи всі зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вважає, що судові витрати у вигляді судового збору необхідно покласти на позивача.

Керуючись статтями 47,116,117 КЗпП України, Законом України "Про оплату праці", статтями 1167, 1168 ЦК України, статтями 6-14, 60, 212-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Б О Г О М А З ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВІНІЛ» про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні, середньої заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку, моральної шкоди, -- в і д м о в и т и .

Судові витрати у вигляді оплати судового збору покласти на позивача по справі Б О Г О М А З ОСОБА_3.

Протягом десяти днів з дня проголошення цього рішення може бути подана сторонами або їх представниками апеляційна скарга на рішення суду в апеляційний суд Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська.

С у д д я

Баглійського районного суду

м. Дніпродзержинська ОСОБА_8