Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2017 року Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючої судді Соколишиної Л.Б.

при секретарі Кисленко О.М.

за участю позивачки ОСОБА_1

представника позивача -адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна, визнання права власності та встановлення юридичного факту,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначає, що з відповідачем вона познайомилася у грудні 2008 року і спільно проживала до червня 2015 року. За час спільного проживання, у 2012 році ними було придбано будинок на імя відповідача, де позивачка і на даний час проживає із спільними з відповідачем дітьми. У звязку з тим, що відповідач погрожує продати будинок, позивач звернулася до суду з позовом у якому просить встановити факт проживання з відповідачем однією сімєю з грудня 2008 року по червень 2015 року, визнати за нею право власності на 1 / 2 частину спірного домоволодіння по вул. Смаглія, 4 у с. Мошни, Черкаського району Черкаської області.

У судовому засіданні позивач пояснила, що спільне проживання та спільний бюджет вона з відповідачем розпочали вести з лютого 2009 року. Також у судовому засіданні позивач та її представник подали заяву про збільшення розміру позовних вимог та просять визнати за позивачем право власності на 3 / 4 спірного домоволодіння по вул. Смаглія, 4 у с. Мошни, Черкаського району Черкаської області. Збільшення розміру позовних вимог позивачка пояснює тим, що вона проживає з двома спільними з відповідачем дітьми і відповідач не надає належної допомоги на утримання дітей, не допомагає матеріально, усі витрати на дітей несе вона самостійно, тому просить відступити від рівності часток у спільній власності. Вказала, що за будинок заплатила половину власних коштів, які заробила частину за кордоном, звідки повернулася у 2007 році, а частину отримала від продажу будинку у 2009 році та автомобіля покійного чоловіка, у звязку з чим мала власні кошти. Зазначила, що за спільною домовленістю будинок повинен був придбати відповідач на імя спільних дітей, однак при укладенні договору купівлі-продажу вона присутня не була, тому їй не було відомо про те, що домоволодіння оформлено на відповідача.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що дійсно проживав з позивачкою, приблизно з жовтня 2009 року по травень 2015 року. Що стосується купівлі будинку по вул. Смаглія, 4 у с. Мошни, Черкаського району Черкаської області, то позовні вимоги позивача не визнав та пояснив, що указаний будинок придбав за власні особисті кошти, які отримав від продажу кіоску, квартири та земельної ділянки. Будинок було придбано ним, у звязку з тим, що сімя збільшилася і його двохкімнатної квартири уже було не достатньо для проживання усією сімєю. Оскільки будинок він придбав за власні кошти, він оформив будинок на своє імя, однак враховуючи, що у нього з позивачкою народилося двоє дітей він склав заповіт на указаний будинок, який заповів його своїм спільним з позивачкою дітям. У позивачки ж навпаки грошей постійно не було, вона знаходилася на його повному утриманні. За ті кошти, які вона отримала у 2009 році від продажу свого будинку, вона зробила ремонт у будинку в с. Будище, Черкаського району та області, де жив її старший син від першого шлюбу, а також відсвяткувала весілля указаного сина, інших коштів у неї не було, оскільки вона брала кредити, по яких приходили банківські вимоги на його адресу і він оплачував ті рахунки.

Суд заслухавши сторони по справі, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони по справі познайомилися у грудні 2008 року, після чого почали зустрічатися. Як пояснила позивач у судовому засіданні вона приїжджала до відповідача на квартиру у м. Черкаси і поверталася через два-три дні до трьох своїх дітей від першого шлюбу. Фактично вести спільне господарство і спільний бюджет почали з відповідачем з лютого 2009 року. Від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей Дарина, 18 грудня 2009 року та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін та доповнень, згідно яких відповідач визнав своє батьківство. Однак, з червня 2015 року, точної дати сторони не памятають, вони практично перестали проживати разом, позивачка рідко приїжджала, а у серпні 2015 року позивачка уклала шлюб з іншим чоловіком і змінила прізвище з «Кузнєцова» на «Гурманович». Указані факти не заперечується та не спростовані у судовому засіданні відповідачем, тому суд вважає за можливе встановити факт спільного проживання сторін по справі саме з лютого 2009 року по червень 2015 року.

За час спільного проживання сторін по справі, відповідачем було придбано будинок № 4 по вул. Смаглія у с. Мошни, Черкаського району Черкаської області. Згідно договору купівлі-продажу від 15 вересня 2012 року будинок було придбано за 126 тис. грн.

ОСОБА_7 Кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

На підтвердження факту сплати особистих коштів за будинок відповідач надав договір купівлі-продажу квартири від 31 серпня 2012 року, яку він разом зі своїм сином від іншого шлюбу продав за два тижні до придбання спірного будинку за 172200 грн. Крім того, згідно договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2011 року відповідач продав належну йому земельну ділянку за 19 342 грн. Таким чином, суд вважає, що позивачем надано належні докази того, що кошти у нього на момент придбання спірного будинку були.

Разом з тим, суд критично оцінює договір купівлі-продажу кіоску, наданого відповідачем на підтвердження свої позиції щодо наявності у нього власних коштів, адже його форма та зміст не відповідають встановленим Цивільним Кодексом України вимогам для договору купівлі-продажу.

Що стосується доказів позивача, яка на підтвердження наявності у неї власних коштів на момент придбання відповідачем спірного будинку надала договір купівлі-продажу будинку від 20 січня 2009 року, то суд вважає, що указаний доказ не свідчить про те, що кошти отримані від продажу будинку були в наявності на момент придбання спірного будинку, адже до придбання спірного будинку пройшло більше, ніж 3,6 роки. Крім того, кошти, які позивач отримала від продажу будинку, а саме 28 000 грн., є значно меншими ніж половина вартості спірного будинку. У подальшому ж позивачка народжувала дітей, у звязку з чим не працювала і фактично власних коштів не мала.

Що стосується посилання позивачки на те, що вона заробила значні кошти за кордоном до 2007 року, і продала автомобіль покійного чоловіка за 2 тиc. доларів США, що підтвердили у судовому засіданні своїми показами свідки ОСОБА_8 (син позивачки), ОСОБА_9 (двоюрідна сестра позивачки), ОСОБА_10 (позивачка хрещена мати дитини свідка), ОСОБА_6 (придбав авто покійного чоловіка позивачки; двоюрідна сестра свідка - кума позивачки), то суд оцінює такі докази критично, оскільки докази, які мають підтверджуватися певними засобами доказування не можуть доказуватися іншими засобами доказування. Доказів, що підтверджували б переказ чи перевезення таких коштів із-за кордону в Україну та витрачання їх на купівлю спірного домоволодіння позивачка не надала. Таким чином, наявність коштів у позивачки не може доказуватися показами свідків, адже указані свідки є родичами та близькими особами позивачки, тому їх покази суд оцінює критично. Указані свідки також показали у судовому засіданні про те, що після придбання спірного будинку основну працю щодо ремонту будинку та догляду за будинком здійснювала позивачка, особливо по виконанню тяжкої чоловічої роботи. Також за столом велися розмови, про те, що спільний будинок буде купуватися для дітей. Однак, указані факти не можуть свідчити про те, що будинок придбано за спільні кошти сторонами по справі та за рахунок спільної праці, адже роботи по облаштуванню будинку позивачка здійснювала уже після його придбання.

Як пояснив у судовому засіданні відповідач будинок придбавався ним за власні кошти і метою придбання у будинку було спільне проживання їх сімї, а у подальшому успадкування спільними дітьми цього будинку, після смерті відповідача. На підтвердження указаного він подав у судовому засіданні заповіт на спірний будинок на спільних з позивачкою дітей, посвідчений нотаріусом у день придбання відповідачем будинку. Крім того, у ході допиту свідка ОСОБА_9, відповідач на спростування позиції позивачки щодо наявності у неї особистих коштів, вказав, і це не заперечила указаний свідок, що вона позичала у нього кошти. Таким чином, якби позивач мала власні кошти, то відповідно її родичі звернулися б з таким проханням саме до позивачки. Також, за клопотанням відповідача було витребувано інформацію від ПАТ «Дельта Банк» про те чи мала кредитні зобовязання позивачка у вказаному банку, оскільки як пояснив відповідач на його адресу постійно надходили листи з банку з вимогою погасити кредитну заборгованість позивачки, що ним і було зроблено. Згідно інформації наданої Банком, дійсно між позивачкою та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір від 12 вересня 2007 року на суму 1573 грн. 04 коп. та кредитний договір з лімітом кредитування на суму 5000 грн. Зобовязання за кредитними договорами були погашені відповідно 16 листопада 2007 року та 10 січня 2012 року. Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у судовому засіданні показали, що позивач перебувала фактично на утриманні відповідача і будинок він придбав за власні кошти.

За таких обставин, у сукупності з іншими матеріалами справи та поясненнями відповідача суд вважає, що відповідачем спростовано належними доказами пояснення позивачки щодо наявності у неї власних коштів на момент придбання спірного будинку, а саме половини його вартості, тому і договір купівлі-продажу спірного будинку було укладено саме на імя відповідача з одночасним посвідченням заповіту на указаний будинок на спільних дітей.

Крім того, збільшений розмір позовних вимог позивачкою також є необґрунтованим, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 70 ОСОБА_7 Кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Однак, як встановлено у судовому засіданні позивач не зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів з батька дітей, а тому і підстав для збільшення частки у спільному майні, за наявності такого, не має.

Верховний Суд України у неодноразових правових позиціях з подібних правовідносин, зокрема по справі №6-1568цс16 зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період спільного проживання позивача з відповідачем не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності.

Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме в частині встановлення факту спільного проживання, відповідно і судовий збір, сплачений позивачкою при подачі позову має бути стягнений з відповідача на її користь, а саме у розмірі 551 грн. 20 коп., пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.60, 213-215 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна, визнання права власності та встановлення юридичного факту задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 без шлюбу з лютого 2009 року по червень 2015 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 551 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого при подачі позову, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Черкаський районний суд шляхом подачі в 10 денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Суддя: ОСОБА_13