Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року,

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати поважними причини пропуску ним строку на подання вимог кредиторів до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» Чернявської О.С. та зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «БанкФінанси та Кредит» Чернявську О.С. визнати його кредитором ПАТ «Фінанси та Кредит» та внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Фінанси та Кредит», а саме включити його до реєстру акцептованих вимог кредиторів вказаного банку.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст. 205 ЦПК України, суд апеляційної інстанції виходив із того, що даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

За змістом частин 1 та 3 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частини 1 та 2 ст. 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 2 ст. 4 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ст. 47 Закону уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені ст. 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Частиною 2 ст. 37 Закону визначено, що уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.

На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку (ч. 4 ст. 37 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що уповноважена особа Фонду у частині реалізації своїх повноважень щодо управління банком, до якого застосовано тимчасову адміністрацію, є по суті керівником банківської установи, оскільки після призначення тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження, а в правовідносинах банку, які випливають з договорів, ним укладених, уповноважена особа Фонду діє як представник сторони договірних відносин.

Разом з тим, Фонд як самостійна юридична особа є особою публічного права (частини 1 і 2 ст. 3 Закону).

Отже, юрисдикція спорів, однією зі сторін яких є Фонд, визначається виходячи зі змісту правовідносин та функцій Фонду або його уповноваженої особи.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-1489цс16, яка, відповідно до

ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Спірні правовідносини виникли не на підставі цивільно-правової угоди, а пов'язані з пропуском позивачем строку на подання вимоги кредитора до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та безпосередньо стосуються включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів із внесенням відповідних змін до реєстру.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що даний спір за змістом правовідносин є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції у сфері виведення неплатоспроможного банку з ринку і ліквідації банку, зокрема щодо формування реєстру акцептованих вимог кредиторів, а отже, розгляд справи, пов'язаної із включенням до реєстру вкладників підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Доводи касаційної скарги про цивільно-правовий характер спірних правовідносин та підвідомчість розгляду даної справи судам в порядку цивільного судочинства з тих підстав, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку не поширюється юрисдикція адміністративних судів, спростовуються наведеними вище нормами закону, змістом правовідносин, з яких виник даний спір та функцій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які остання виконувала в контексті цих правовідносин.

Апеляційний суд, в силу наданих йому повноважень та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 307 ЦПК України дійшов правильного висновку щодо неналежності розгляду даного спору в порядку цивільного судочинства, у зв'язку із чим обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та постановив ухвалу про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про наявність передбачених ЦПК України підстав для закриття провадження у справі.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька
М.К. Гримич
І.М. Фаловська