Ухвала

іменем україни

08 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, до публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», треті особи: служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Білецька Ніна Анатоліївна, про визнання недійсним іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 28 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 червня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Електрон банк» (далі - ВАТ «Електрон банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк»), було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого він передав в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 та земельну ділянку, площею 0,10 га, за цією ж адресою, а також договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого сторони домовились про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору. При укладенні вказаних вище договорів було порушено права його неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зокрема, на момент укладення зазначених договорів дитина фактично проживала разом з ним та дружиною без реєстрації у будинку, який переданий в іпотеку, про що позивач повідомив відповідача, проте, зазначені договори укладені без попередньої згоди органу опіки і піклування. Оскільки іншого житла у нього та в його дочки ОСОБА_6 немає, спірними договорами порушено право дитини на користування житлом.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, просив: визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 19 червня 2008 року, визнати недійсним з моменту укладення договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 червня 2008 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 28 квітня 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 19 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 4815, про передачу в іпотеку ВАТ «Електрон Банк» житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2, загальною площею 286,4 кв. м, житловою площею 97,9 кв. м, що належить ОСОБА_3 на праві власності згідно свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 11 квітня 2008 року та зареєстрованого за реєстраційним № 22885160, та земельної ділянки, площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Тернопільським міським управлінням земельних ресурсів 20 грудня 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею. Визнано недійсним з моменту укладення договір про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання), укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Електрон Банк» 19 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 4817. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «ВіЕс Банк», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на момент укладення спірних договорів неповнолітня дитина ОСОБА_4 проживала у будинку, який є предметом іпотеки, однак договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладені без попередньої згоди органу опіки і піклування, чим порушено права малолітньої дитини.

Проте, з такими висновками погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 11 квітня 2008 року виконкомом Тернопільської міської ради, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить домоволодіння - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2.

19 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав строковий кредит у розмірі 150 000 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу БілецькоюН.А., зареєстрований в реєстрі за № 4815, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2, загальною площею 286,4 кв. м, житловою площею 97,9 кв. м, та земельну ділянку, площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_2, яка належить іпотекодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Тернопільським міським управлінням земельних ресурсів 20 грудня 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Також, 19 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання), посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., зареєстрований в реєстрі за № 4817. Відповідно до п. 4 даного договору, сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання наступними способами, а саме: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання, у порядку встановленому цим договором; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку встановленому цим договором.

Іпотечний договір та договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладались без попередньої згоди органу опіки та піклування.

ОСОБА_3 є батьком, а ОСОБА_7 матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судами також встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована АДРЕСА_3 з 06 вересня 2008 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»

(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин 2 - 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (ст. 405 ЦК України).

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 20 січня 2016 року № 6-2940цс15, від 27 січня 2016 року № 6-1055цс15, від 16 березня 2016 року № 6-2918цс15, від 30 березня 2016 року № 6-232цс16, від 06 квітня 2016 року № 6-589цс16, від 11 травня 2016 року № 6-806цс16, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, судом не встановлено належними та допустимими доказами права користування спірним житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (ст. 405 ЦК України).

Так, судами встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована АДРЕСА_3 з 06 вересня 2008 року.

Відповідно до довідки лікаря-педіатра ОСОБА_4 з 2006 року обслуговується лікарем по АДРЕСА_2.

Однак, судами не встановлено, де проживала малолітня дитина на момент укладення спірних договорів, чи була вона до 06 вересня 2008 року зареєстрована разом зі своїми батьками у квартирі АДРЕСА_1, яке належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу (а. с. 87-88).

Таким чином, в матеріалах справи наявні розбіжності щодо місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на час укладення спірних правочинів.

Разом з тим, підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судові рішення належним чином не мотивовані, ухвалені на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не дослідили усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, не зазначили, якими належними та допустимими доказами підтверджено чи спростовано заявлені вимоги, а тому дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 28 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В.Кадєтова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська