Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Охтирської міської ради Сумської області, ОСОБА_5, третя особа - управління Держземагенства в Охтирському районі Сумської області, про скасування рішення та визнання державного акту на землю недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 25 травня 2016 року, -

вс т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Охтирської міської ради Сумської області, ОСОБА_5, третя особа - управління Держземагенства в Охтирському районі Сумської області, про скасування рішення та визнання державного акту на землю недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до договору дарування, посвідченого 12 вересня 2013 року, він являється власником квартири АДРЕСА_1. Власником квартири № 1 в зазначеному будинку є ОСОБА_5 Попередній власник квартири № 2 - батько позивача, у серпні 2013 року звертався до Охтирської міської ради з заявою про приватизацію земельної ділянки за зазначеною адресою, та збираючи необхідні документи, отримав довідку КП «Охтирське МБТІ» № 250 від 06 серпня 2013 року, згідно якої ідеальна частка квартири № 2 складає 1/2 частину. Однак, йому стало відомо, що відповідно до рішень Охтирської міської ради від 30 грудня 1993 року та від 05 липня 2005 року, свідоцтва про спадщину від 05 лютого 1998 року ОСОБА_5 передана у спільну часткову власність земельна ділянка площею 0,064 га та виданий державний акт про право власності на земельну ділянку. Загальна площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 складає 0,1 га. Позивач вважає, що таким чином порушується його право на приватизацію частини земельної ділянки відповідно до ідеальної частки у власності на будинок, яка складає 1/2 частину, про що він дізнався з відповіді управління Держземагенства 22 квітня 2014 року, в зв'язку з чим порушує питання про поновлення терміну для звернення до суду.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд: поновити строк на звернення до суду з таким позовом; визнати незаконним і скасувати рішення Охтирської міської ради Сумської області від 05 липня 2005 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою про передачу ОСОБА_5 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0640 га по АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 29 липня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_5

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 25 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що на підставі договору дарування від 12 вересня 2013 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1. Власником квартири № 1 у зазначеному будинку є ОСОБА_5

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 1998 року ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,550 кв. м, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Охтирської міської ради Сумської області від 05 липня 2005 року внесено уточнення в розміри площ земельних ділянок, переданих у приватну власність громадянам України, виявлені при проведенні робіт по складанню державних актів на право приватної власності на земельну ділянку; затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам України, зокрема, площу земельної ділянки, належної ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 1998 року, уточнено й визначено, що площа її земельної ділянки становить 0,0640 га.

29 липня 2005 року ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, в якому зазначено, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0640 га.

Також судом установлено, що власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_6, який на підставі договору дарування від 10 грудня 2004 року подарував її ОСОБА_7, який у свою чергу згідно з договором дарування від 12 вересня 2013 року відчужив її позивачу - ОСОБА_4

Як роз'яснено у п.18 постанови пленуму Верховного суду України від 16квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: ґ) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї датистатті 30 ЗКдо набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно достатті 120 ЗК 2001 рокуна підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зістаттею 377 ЦК, а з часу внесення змін достатті 120 ЗКЗаконом України від 27 квітня 2007 року N 997-V - і згідно зістаттею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 01 січня2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК істатті 120 ЗК в редакціїЗакону України від 05 листопада 2009 року N 1702-VI;при приватизації державного житлового фонду особи, яким передано у власність жилі приміщення в одноквартирних будинках, набувають право власності на земельні ділянки, де розташований будинок, шляхом їх приватизації згідно із положеннямиЗК.

Відмовляючи в задоволенні позову,суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено належними доказами того, що уточнення площі земельної ділянки відбулась саме за рахунок зменшення частини земельної ділянки, яка перебувала у користування власників квартири № 2, та через не врахування розміру його ідеальної частки.

Крім того, площа земельної ділянки, успадкованої ОСОБА_5, була уточнена за узгодженням із сусідом ОСОБА_6, як власником квартири №2, і визначена рішення міської ради від 05 липня 2005 року на рівні 0,0640 га, після чого було видано державний акт про право власності не земельну ділянку.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, а фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова