Справа № 495/124/17
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

06 лютого 2017 року м. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Шевчук Ю.В.

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання права власності на спадкове майно та просить суд визнати за ним в порядку спадкування право власності на житловий будинок № 10 по провулку Шаповалова в м. Білгород-Дністровському Одеської області, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 71,7 кв.м., житловою площею 53,7 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. «В», «Ж», «З», вбиральні літ. «Г», душу літ. «Д», підвалу літ. «Є», веранди літ. «а», веранди літ. «б1»,споруд № 1-4, розташований на земельній ділянці площею 823 кв.м.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 17.06.2005 року, він та відповідачі є спадкоємцями за законом першої черги. Спадщина померлої складається з житлового будинку № 10 по пров. Шаповалова в м. Білгород-Дністровському, загальною площею 71,7 кв.м., житловою площею 53,7 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 823 кв.м. Відповідачі відмовились від прийняття своєї частки спадкового майна, однак, нотаріальним шляхом прийняти спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом позивач не може через наявність самочинно збудованих прибудов на території будинку, а саме веранди літ. «а», веранди літ. «б1», сараю літ. «ж», сараю літ. «З», які на його думку хоча і не відносяться до категорії самочинно збудованого нерухомого майна, як окремого обєкту, проте законодавством про спадкування передбачена можливість успадкувати лише будівельні матеріали, без чіткого відокремлення від основного обєкту, що є спадковим майном.

Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи сповіщався, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не зявилися. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03.02.2017 року надали до суду заяви з проханням позовну заяву їх брата ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно їх матері розглянути без їхньої присутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують.

Відповідач ОСОБА_2 також не зявився у судове засідання, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином. 03 лютого 2017 року ОСОБА_2 надав до суду заяву з проханням розглянути позовну заяву його сина - ОСОБА_1, без його присутності в судовому засіданні, проти позову не заперечує.

Згідно з ч.2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

У відповідності з ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участі у справі,чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.06.2005 року померла мати позивача ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 019705, актовий запис № 397, складений відділом РАЦС по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції. За життя померла Заповіт не складала.

У відповідності з п.1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Матеріалами справи вбачається, що позивач та відповідачі відносяться до спадкоємців першої черги померлої, оскільки позивач та відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є її рідними синами, а відповідач ОСОБА_2 чоловіком.

Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Частинами 1,3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм вбачається, що прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст.1270 ЦК України строк.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як діти померлої, не приймали спадщину після смерті матері, оскільки на момент її смерті вони фактично не проживали з нею, а саме в будинку № 10 по пров. Шаповалова в м. Білгород-Дністровському. Із спадкоємців першої черги з померлою проживав її син позивач, та чоловік - ОСОБА_2, який в поданій до суду заяві повідомив, що відмовляється від будь-яких майнових прав на спадкове майно жінки, спадщину не приймав та не бажає її приймати, в тому числі обовязкову частку.

Стаття 1274 ЦК: спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (ч.2).

У відповідності до ч. 5 ст.1273 ЦК України, відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відповідно до ч.2 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну.

Ч. 1 ст. 1296 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Проте, нотаріально отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не може з огляду на наступне. В грудні 2005 року, після смерті матері, позивач замовив в Білгород-Дністровському БТІ новий технічний паспорт на будинок для того, що б з іншими документами звернутися до державної нотаріальної контори за отримання свідоцтва про право власності на спадщину. Однак, в БТІ йому повідомили, що на території будинку є самовільні прибудови, а саме: веранда літ. «а», веранда літ. «б1», сарай літ. «ж», сарай літ. «З». Наявність цих самовільно збудованих прибудов не дає можливості нотаріально отримати право власності на спадкове майно. Тому, враховуючи тяжкі фінансові та матеріальні обставини своєї родини, відсутність спірних питань між спадкоємцями, позивач вирішив в інший час повернутись до питання з оформленням спадкових прав.

Згідно з п.4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації проводиться нотаріусом після подання установчих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту вказаного майна.

Згідно з п.п.7, 8 постанови ВСУ від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК). До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов'язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану (частини четверта, сьома статті 376 ЦК). Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

За розясненням Пленуму ВССУ в п. 27 постанови № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

Таким чином, можна дійти висновку, що наявні на території спадкового будинку самочинні прибудови законодавець не відносить до категорії самочинно збудованого нерухомого майна як окремого обєкту, що обґрунтовано дає можливість спадкоємцю успадкувати головну річ (будинок) з приналежними будівлями та спорудами: веранда літ. «а», веранда літ. «б1», сарай літ. «Ж», сарай літ. «З».

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 в повному обсязі, оскільки вимоги її обґрунтовані, доведені та спрямовані на захист його спадкових прав.

Керуючись ст.ст. 328, 376, 1268, 1269, 1270, 1273, 1274, 1275, 1296 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 174, 209, 213, 214-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на житловий будинок № 10 по провулку Шаповалова в м. Білгород-Дністровському Одеської області, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 71,7 кв.м., житловою площею 53,7 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. «В», «Ж», «З», вбиральні літ. «Г», душу літ. «Д», підвалу літ. «Є», веранди літ. «а», веранди літ. «б1»,споруд № 1-4, розташований на земельній ділянці площею 823 кв.м.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя